A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karina Halle: The Play, 2015

Fordította

VARGA CSABA

© Karina Halle

Hungarian translation © Varga Csaba, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-21-2

Ajánlom ezt a könyvet Bruce-nek, a pitbulloknak
és az olyan félreértett teremtményeknek,
akiknek az élet ritkán ad egy második esélyt.

„Felébresztelek ebből az eleven álomból.”

Matador, Faith No More

ELSŐ RÉSZ

PROLÓGUS

Edinburgh, Skócia
1987

Előző este elkezdett havazni. A tűzhely előtt a földön fekvő fiú felébredt, úgy, ahogy azt néha szokta, amikor túl hidegen fújt a huzat, és az anyja nem fizette be a villanyszámlát. Ma reggelre kialudt a tűz, és csupán a hamu füstölgött. A gyerek nem érezte sem az ujjait, sem az orrát. A szúrós flanelpokróc alól egyedül ezek a testrészei lógtak ki.

Bár a parányi, sötét nappali hideg és nyirkos volt, a fiú boldogan ébredt fel. Ez a nap az ő különleges napja! Ma lett ötéves, és az anyja megígérte, meg bizony, tavaly, a legutóbbi születésnapján, amikor egyetlen ajándékot sem kapott, hogy majd ha betölti az ötödik évét, és már nagyfiú lesz, akkor elmehet a játékboltba, és ott azt a játékot választhatja, amelyiket csak akarja.

A kölyök azzal töltötte az év nagy részét, hogy figyelmesen átlapozta a lakótelepi szemetesekben talált kidobott katalógusokat – néha a partvonalon állva kellett várakoznia, amíg keménykötésű, kiszámíthatatlan alakok túrták fel a szemetet, mert ennivalót vagy eladható dolgokat kerestek –, és izgalmas játékokra vadászott. Ha talált valamit, akkor kitépte az oldalakat, és hazavitte az anyjával közösen használt hálószobába, és a kincseit elrejtette egyetlen kabátja belső zsebébe.

Ha a katalógusokat nézegetve nem mosolygott rá a jó szerencse, akkor a könyvtárban talált újságokat nézte át. Ott töltötte az ideje java részét. Nem járt iskolába, pedig már kellett volna, így az anyja kénytelen volt bepaterolni valahova, amíg a dolgait intézte. A könyvtár a lehető legmegfelelőbb hely volt. Muirhouse kaotikus nyomornegyedeinek könyvtárában a kutya sem törődött a többnyire túlságosan nagy, kopott ruhát viselő kisfiúval, aki órákon keresztül ücsörgött a könyvespolcok között a földön, a magazinokat bújta, és egy másik életről álmodozott.

Az az igazság, hogy most, a születésnapján igazából nem is érdekelte, hogy pontosan milyen játékot fog kapni. Csupán azt szerette volna, hogy végre legyen egy saját holmija. Bár tisztában volt azzal, hogy a hozzá hasonló kisfiúknak akciófigurákkal vagy autókkal kellene játszania, ő mégis inkább valami vigasztalót szeretett volna. Egy plüssállatot, talán egy mackót vagy egy kutyát. Imádta a kutyusokat, még a szomszédja állatait is, pedig azok egész éjjel ugattak, és megpróbálták megharapni, ha túl közel ment hozzájuk. Bizony, még ezeket a kutyákat is szerette.

Most felkelt, és a maga köré tekert pokróc dacára is remegni kezdett. Odament az ablakhoz, hogy kinézzen. Hatalmas, szürkészöld szeme elkerekedett a csodálattól. A környék átokverte utcáinak minden mocska és szennye teljesen eltűnt a tiszta, fehér hó szőnyege alatt. Edinburgh-ben idén most először esett a hó. A gyerek önkéntelenül is arra gondolt, hogy ezzel őt lepték meg, éppen a különleges napon. Ügyetlen, fagyos ujjakkal előhúzta inge alól a láncon lógó keresztjét, és megcsókolva köszönetet mondott az Úrnak.

Szerette volna elmesélni az anyjának, hogy havazott, így végigfutott a cigarettacsikkekkel borított, vékony szőnyegen a hálószoba felé.

Persze először be kellett volna kopognia. Nagy izgalmában azonban elfelejtette az anyja által megszabott kevés szabály egyikét: „ha itt van az egyik barátom, akkor kint kell aludnod a nappaliban”. A másik szabály meg ez volt: „ha az ajtóm zárva van, soha ne nyisd ki”. A gyerek mégis kinyitotta.

A dermesztően hideg szél befújt a repedt ablaktáblán keresztül, és mozgásba hozta a kopott függönyöket. Az ablakpárkány előtt terült el az ágy, rajta a mocskos hálóinget viselő asszony. Az anyja hason fekve aludt.

A mellette álló meztelen férfi egy pipát szívott.

A fiú megdermedt, de már túl késő volt. A férfi észrevette, őrjöngve lecsapta a pipáját, egy pillanat alatt keresztülvetette magát a szobán, és torkon ragadta.

– Azt hiszed, lenézhetsz? – sziszegte a gyerek arcába. Lehelete hagymától meg a vér szagától bűzlött. A kisfiú becsukta a szemét, és rémülten megrázta a fejét.

Pár alkalommal már látta ezt a bácsit – az anyjának nagyon sok férfi barátja volt. Mind bementek hozzá a hálószobába. Néha órákra, máskor csak percekre. A jó napokon köhögés, nevetés és izgatott kiáltozás hallatszott ki. Rossz napokon üvöltözés és az anyja sírása ütötte meg a fiú fülét, meg hogy dolgokat dobáltak a szobában. Az olyan napokon mindenféle vágások és lila foltok borították az anyját. A nő nem volt hajlandó a gyerekkel beszélni, és nem is ment ki a lakásból. A fia ilyenkor ott ült mellette, gyenge teát főzött neki a már túlságosan is sokszor használt filteres tasakokból. Semmi mást nem tehetett.

– Lenézel? – bömbölte újra a férfi, és egyre nagyobb erővel szorította a nyakát. A fiú nem kapott levegőt. Az jutott az eszébe, hogy a lilás krumpliorrú, gonosz tekintetű férfi meg fogja ölni.

Tulajdonképpen örült volna ennek.

– Hé! – szólalt meg az ágyról a lassan felébredő anyja. – Te meg mit csinálsz?

Hörögve, kásás hangon beszélt, miközben felült.

– Hagyd békén a fiamat!

A férfi szorítása enyhült, és hátrafordulva egy dühös pillantást vetett a nőre. A fiú sajgó torkához kapott, zihált, és szeretett volna bocsánatot kérni, de semmi nem jött ki a száján.

Nem számított, mit akart. A bácsi váratlanul megpördült, és kézháttal arcon csapta. A kölyök úgy érezte, a feje üveggömbként hasad szilánkokra, miközben hátratántorodott.

Nekicsapódott az ajtófélfának, és tompa puffanással elterült a padlón. Imádkozva azt kérte a havat küldő istentől, hogy többet ne kelljen ugyanilyen fájdalmat éreznie.

Mégsem ez volt az utolsó megpróbáltatása. Később majd egy egész életre elegendő szenvedésen kell keresztülmennie.

– Pofádat befogod! – üvöltötte a férfi a fiú anyjának.

Az asszonyon látszott, hogy halálosan megrémült, de még így is volt ideje odaszólni a fiúnak, hogy keljen fel, menjen be a fürdőszobába, és zárja magára az ajtót.

A gyerek alig tudott megmozdulni, de valahogy mégis engedelmeskedett. Bár lüktetett a feje, feltápászkodott, és köhögve-hörögve elvonszolta magát a fürdőszobába. A padló ragadt a húgytól. Ügyetlen mozdulattal a helyére akasztotta a riglit, ráült a vécére, és várt.

Kintről jó sokáig üvöltözés hallatszott, aztán végül bevágtak egy ajtót.

A halk kopogtatás elárulta, hogy jól van az anyukája.

– Nem árt igyekezni – mondta az asszony, amikor a kisfiú résnyire kinyitotta az ajtót. Jól látszottak elferdült, sárga fogai, amikor gyorsan a gyerekre mosolygott. Összehúzta fürdőköpenyét törékeny testén, és a kiálló bordái leginkább egy börtönablak rácsára emlékeztettek. – Ma van a születésnapod, és én nem felejtettem ám el, hogy mit ígértem!

Az utolsó szavaknál majdnem elsírta magát, így megroggyant vállal, lehajtott fejjel gyorsan arrébb ment.

Nemsokára már mindketten felöltözve taposták a havat a buszmegálló irányába. A fiú nem tudta visszafogni magát, mindenre és mindenkire rámosolygott, aki mellett elmentek. Ránevetett az utcán alvó, magukban beszélő, félelmetes bácsikra, a remegő, mindentől félő kutyusokra, de az útpadka szélén fekvő, döglött állatokat felzabáló patkányokra is. A fiú jókedvét semmi nem ronthatta el, és úgy tűnt, hogy a világ az ő kedvéért ragyogó és tiszta. Belerúgott a hóba, és nézte az alászálló hópihéket. Elmondta az anyjának, hogy ilyen lehet a mennyország is, ahol az ember egész nap a felhők között sétál.

A nő letörölte a sminkjén végigfutó könnycseppeket, és rábólintott.

Nagyon sokáig tartott a buszozás, de végül az egyik hatalmas, betonból épült bevásárlóközpontban találták magukat. Elérkezett a csodálatos pillanat, amiről a fiú egész éven át álmodozott.

Nem vette észre, hogy az emberek időnként milyen furcsán néznek rá és az anyjára; olyan erősen összpontosított a megígért játékra, hogy körülötte szinte elhomályosult a világ. Bár jókora púp volt a tarkóján, és feldagadt arca belilult, mégis ez volt élete legboldogabb napja.

– Nem nagyon érünk rá! – figyelmeztette az anyja. – Szóval igyekezz, válaszd ki az ajándékodat, és én majd kifizetem!

A kisfiú jól hallotta anyja hangjában a sürgetést, és hirtelen teljesen összezavarodott. Akciófigurák, szuperhősök és autók, teherautók, lovacskák, babák, plüssállatok, építőjátékok, kifestőkészletek és legó vette körül, meg egymillió olyasmi, amire vágyott. Csak állt a bolt közepén, teljesen ledermedt, és ahogy körbecikázott a tekintete, a szíve vadul dobogott a mellkasában.

– Légy szíves! – sürgette újra az anyja. Ott állt a pénztár előtt, hogy fizessen. A gyerek megrettent, és arra gondolt, hogyha nem választ ki magának abban a pillanatban valamit, akkor semmit nem fog kapni. Ugyanakkor már elég idős volt ahhoz, hogy tudja, nincs túl sok pénzük, ezért szóba sem jöhetnek a nagy és drága dolgok.

Halálra rémülve elindult a plüssállatok felé. Az összeset bezsúfolták egy ládába – a zsiráfokat, a medvéket, a kutyusokat, a cicákat. Valamennyin látszott, hogy menedékhelyre van szükségük, és a fiúnak majdnem megszakadt a szíve, mert tudta, hogy csupán egyet hozhat el közülük.

Csak hát döntenie kellett. Már nyúlt volna egy plüsskutyus felé, amikor észrevette a játékhalom alján félig elásva heverő oroszlánt. Csupán az állat ravasz macskaszeme és bozontos, sárga sörénye látszott. Nagyon nem illett ide ez a fenséges fenevad.

Kiemelte az oroszlánt az állatok közül, és az puhán belesimult az ölelésébe. Miközben odaszaladt vele az anyjához, azt remélte, hogy az asszony nem gondolta meg magát.

Az anyja ránézett az oroszlánra, és elmosolyodott. A fiú jól választott.

Miután fizettek, a gyerek minden erejével magához szorította az állatot. Olyan csodálatos érzés volt így hozzábújni valamihez, ráadásul pedig úgy érezte, hogy a játék is magához öleli, mintha csak megköszönné, hogy megmentették.

– Hogy hívják az oroszlánt? – kérdezte halkan az anyja. A hangjából áradó mélységes szomorúság miatt kis híján szertefoszlott a fiút megszédítő varázslat. Kába volt a boldogságtól.

– Lionel – felelte alig egy pillanatnyi gondolkodás után. – Lionel, az oroszlán. Annyira szeretem!

– Ugye tudod, hogy ő is szeret téged? – kérdezte az anyja, és műszőrme kabátja ujjával megtörölte az orrát. Az arcán elkenődött a piros rúzs. – Pont amennyire én is szeretlek téged.

A fiú igencsak meglepődött, mivel az anyja csak a legritkább esetben beszélt arról, hogy szereti. Emiatt még csodálatosabb volt a születésnapja.

Nemsokára már ismét a buszon ültek, de most valamiért nem hazafelé tartottak. Nem ismerte ezeket az utcákat, és hamarosan maguk mögött hagyták a várost. Egyre nagyobb udvarokat látott, és elmélyült a hó.

– Hova megyünk? – kérdezte. – Nem is erre lakunk.

– Meglátogatjuk néhány barátomat – mondta az anyja.

A fiúnak ez nem tetszett. Erősen magához ölelte az oroszlánt. Nem szerette az anyja barátait.

A nő a gyerek vállára tette a karját, de nem nézett rá. Csak ők ketten utaztak a buszon, ami miatt a fiút még inkább elfogta a magányosság.

– Ne aggódj – mondta végül az anyja. – Vannak ott veled egykorú fiúk is.

Ettől cseppet sem lett jobb a kedve. Nem igazán jött ki jól a többi kölyökkel, függetlenül attól, hogy azok vele egykorúak voltak vagy sem. Mivel félénk és túlságosan csendes volt, gyakran belekötöttek. Ettől még inkább visszahúzódóvá vált, hiszen befele fordulva mindig biztonságban érezhette magát.

Végül a busz megállt egy hatalmas kovácsoltvas kapu és egy kőfal előtt. Az anyja megragadta a gyerek kezét, magához szorította a kézitáskáját, és kiszálltak a hóba. A busz továbbment, és a fiú nagyon szeretett volna rajta lenni. A hegyek között jártak a nagy semmiben, és bár a lakásuk hideg és mocskos volt, mégiscsak az az otthona.

Nem tudta elolvasni a falra írt feliratot, ezért megkérdezte az anyjától, hogy mit jelent.

– Azt, hogy örülnek nekünk – felelte a nő. Sietve maga után húzta, míg végül ott álltak a kapu előtt. Megnyomta a kaputelefon gombját.

A fiú a vasrácsok között a dombtetőn álló hatalmas épületre meredt. Nem tetszett neki. Volt benne valami félelmetes. Talán az ablakrácsok, a falakon burjánzó borostyán, vagy az, hogy az építmény egy téglából épült fenevadként figyelve őket mintha ugrani készült volna. Ebben a pillanatban nagyon is örült annak, hogy itt van vele a Lionel nevű oroszlán, ám ennek dacára is megtorpant, és nem akart továbbmenni.

– Gyere már! – sziszegte az anyja, és egészen addig rángatta, míg oda nem értek a lépcsőhöz.

A bejárati ajtó kinyílt, és egy magas, sovány, sasorrú, hátranyalt hajú férfi bukkant elő. Felnézett az érkezőkre.

– Üdvözlöm, Miss Lockhart! – mondta, és intett, hogy jöjjenek be.

Még akkor is járt a szája, amikor beléptek az épületbe, ám a fiú nem figyelt a szavaira. Megdöbbentette a dermesztő hideg. Csak úgy áradt a barátságtalanság a betegesen sápadt lámpákból, a gyártelepre emlékeztető falakból és a padlóból. Hátborzongató volt a hely hangulata, és érezte, hogy itt csakis szörnyű dolgok várnak rá. Az anyja azonban tovább vonszolta az élettelen folyosón, míg beértek egy irodába. Leültek a bőrhuzatos székekre, szemben a férfival, és a nő átadta neki a kézitáskájából elővett borítékot.

– Remélem, így minden rendben van – mondta mély, érzelem nélküli hangon az ismeretlen.

A fiú anyja bólintott.

– Igen – elhallgatott, és amikor a fiára pillantott, a szemében mélységes bánat tükröződött. Visszafordult a férfi felé. – Remélem, hogy jól bánnak majd vele. Nem az ő hibája. Az enyém.

A férfi csak bólintott, és a papírokat ellenőrizte.

– Ti meg miről beszéltek? – kérdezte a fiú az anyjától. – Mikor megyünk haza?

– Fiam – mondta a férfi, és apró gombszemével rámeredt. A gyerek meg mert volna esküdni arra, hogy a szúrós pillantás lyukat éget a lelkébe. – Most már ez az otthonod.

A kisfiú képtelen volt felfogni a férfi szavait. Megrázta a fejét, az anyja felé fordult, aki könnyes arccal felállt a székéből.

– Anyu! – jajveszékelt a gyerek. Elejtette az oroszlánját, hogy két kézzel bele tudjon kapaszkodni az anyja kabátjába. A nő így majdnem kirántotta a székéből. Elindult az ajtó felé, mire a gyerek is felpattant, ám ekkor lecsapott rá a férfi erős, könyörtelen karja, és megszorította.

– Anyu! – kiáltotta újra, és az asszony felé nyújtotta a kezét.

Az anyja egy pillanatra megállt az ajtóban, könnyáztatta arcáról lefolyt a smink.

– Annyira sajnálom, Lachlan! – mondta zokogva a fiúnak, és olyan erővel szorította az ajtófélfát, hogy kifehéredtek a bütykei. – Szeretlek! Sajnos nincs hely számodra az életemben. Nagyon sajnálom!

– De anyu! – sikoltotta Lachlan, és valósággal kiszakadt belőle az üvöltés. – Jó leszek! Megígérem! Lionelt is visszaviheted a boltba, csak hadd menjek veled haza! Kérlek!

Az anyja megcsóválta a fejét, és suttogva elköszönt:

– Minden jót.

Lachlan tovább sírt, üvöltött, és megpróbálta kiszabadítani magát a férfi kezéből, miközben az anyja kiment az ajtón és eltűnt a szeme elől.

– Légyszi! – üvöltötte elképesztő hangerővel ahhoz képest, hogy milyen kicsi volt. Megroggyant a lába, és csak azért nem esett el, mert a férfi megtartotta. Sőt, felemelte a magasba. – Kérlek, gyere vissza, anyu! Könyörgöm! Vigyél haza! Menjünk haza!

– Ez itt az otthonod – mondta újra a férfi. Erősen átölelte Lachlant, és nedves, érdes hangon belesuttogott a fülébe. – Ha pedig nem hagyod abba az üvöltést, és továbbra is úgy viselkedsz, mint egy kis picsa, akkor húszat ráverek a seggedre a nadrágszíjammal. Szeretnéd, ha ezzel kezdődne az első napod itt, a Hillside Árvaházban? Ezt akarod?

Lachlan azonban képtelen volt abbahagyni az üvöltést. Kicsit sem érdekelte a verés. Ma reggel már megütötték, és régebben számtalan alkalommal megverték. Az igazi fájdalom odabent tombolt, őrjöngött és cafatokra szaggatta. Úgy érezte, hogy jeges vízben fuldoklik, és az áradat a lelkéből robbant ki.

– Na jó – mondta a férfi, és a padlóra lökte a fiút. Felemelte Lionelt a földről, és feltartotta a magasba. – Ha nem fogod be a kibaszott szádat, soha többé nem látod újra. Odaadom egy másik fiúnak!

Az oroszlán volt Lachlan mindene. Elhallgatott. Vinnyogva összeszorította az ajkát, csak az álla remegett. Amikor a férfi odaadta neki az oroszlánt, a kisfiú minden erejével magához szorította, a sörénye csillogott a könnyeitől.

Az ötödik születésnapja után nagyon sokáig egyetlen születésnapját sem ünnepelték meg.

Lachlan többé sosem látta az anyját.

Soha nem ment haza.

A lelkében tomboló vihar pedig igazából azóta sem csitult el.

1. FEJEZET

San Francisco – napjainkban

Kayla

– Milyen hosszú faszhiány kell ahhoz, hogy újra szűznek tekinthesd magadat?

Steph és Nicola guvadó szemmel néznek rám, mintha olyasvalamit kérdeztem volna tőlük, amitől az agyuk dobott egy hátast.

– Kayla! – mondja Nicola rosszallóan.

– Mi van? – kérdezem, megvonom a vállam, és félrehajtott fejjel nézek rá. – Hármunk közül valószínűleg te vagy tisztában ezzel. Gyakorlatilag be kellett zavarnunk téged a faszerdőbe, mielőtt hajlandó lettél volna összefeküdni Brammel. Szóval akkor benőtt a puncid, vagy sem?

– Volt egy vibrátorom, te hülye – feleli Nicola, és az ülésén hátradőlve gyilkos pillantást vet rám. Nagyon is jól ismerem ezt a tekintetet. Azt mondja vele, hogy „neked meg mégis mi a bajod, és tulajdonképpen miért is vagy még mindig a barátnőnk?”

– A vibrátorok nem számítanak – válaszolom. – Egy valódi fütykösről beszélek. Olyan volt megint, mint annak idején a legelső alkalommal, amikor Bram beléd gyömöszölte a bránert? A brammerét? Jöttem, láttam, dugtam, Brammel jól elvoltam?

Barátnőm először az égre mered, aztán összenéz Steph-fel. Csak pár hét telt el azóta, hogy Nicola újra kapcsolatba lépett Brammel, és a csaj meg a kislánya, Ava kiköltözött a lakásomból, be ahhoz a pasihoz. Bram közelében még mindig feszült vagyok egy kicsit, leginkább azért, mert az ember lánya nem bízhat az ilyen dögös skót pasikban, ám azt kénytelen vagyok bevallani, hogy nagyon hiányzik Nicola és Ava közelsége. Meglehetősen magányos vagyok nélkülük, és gyakran előfordul, hogy éjszakánként csak punnyadok, készételeket eszek, és a Vámpírnaplók ismétléseit bámulom a tévében.

Természetesen annak, hogy egy szál magamban vagyok és tartósítószerrel teli kajákat falok, részben az az oka, hogy pár héttel ezelőtt szüzességi fogadalmat tettem. Nemcsak arról van szó, hogy nem szexelek, de tilos a flörtölés, a randizás, a tinderezés, szóval minden. A fiúk vagy a férfiak engem aztán a legcsekélyebb mértékben sem érdekelnek!

Őszintén megmondom, eddig egészen jól állok az önmegtartóztatással. Lehet, hogy többnyire egyedül ücsörgök otthon, de inkább az ellen küzdjek, hogy megiszok egy üveg bort vagy az interneten vásárolgatok, mint hogy megint összefeküdjek egy olyan faszival, aki akkor sem ismeri fel egy nő csiklóját, ha beletolják a képébe. A pokolba is! Le merném fogadni, hogy amikor nyaláskor a csípőmet riszálom, azzal gyakorlatilag beletolom a csiklóm az arcukba, ám ők úgy tesznek, mintha ez az apróság nem is létezne.

Eddig még meg sem említettem a félbemaradt randikat, azokat az ígéretes pasikat, akik csupán egy félvér ázsiai hercegnőt látnak bennem, és azt akarják, hogy cuki és alázatos módon viselkedjek, miközben letámadom őket a puncimmal és ömlik a számból a trágárkodás.

Az önmegtartóztatás sokkal kényelmesebb! Nem annyira stresszes.

– Jól vagy, Kayla? – kérdezi Steph.

– Igen, miért?

– Mert olyan erővel markolod az asztal szélét, mint aki arra készül, hogy valamilyen szörnyeteggé változzon.

A kezemre pillantok: a bütykeim még az amúgy halvány bőrömnél is fehérebbek. Lassan elengedem az asztalt. Lehet, hogy egy kicsit mégiscsak stresszes vagyok.

– Te figyelj, biztos, hogy bejön neked ez a nagy önmegtartóztatás? – kérdezi Steph, és belekortyol a sörébe.

Az az igazság, hogy pontosan ezt a kérdést szerettem volna hallani. Annyira jó volna keresni magamnak valamilyen kifogást, és befejezni az egészet! Ugyanakkor viszont tökéletesen elszánt maradok.

– Igen, mert így helyes – felelem, felemelem a fejem, és nyugalmat erőltetek magamra. A poharam után nyúlok. Ez már a második pohár borom, és kicsit becsíptem. Síri hangon hozzáteszem: – Csakis így helyes.

– Na még egyszer, tulajdonképpen miért is csinálod? – kérdezi Nicola.

Belenézek sötétbarna szemébe, majd a babakék szemű Steph felé fordulok. Két legjobb barátnőm ugyancsak kiöltözött, külföldi márkákat és független tervezők cuccait viselik. Éppenséggel kettőjük miatt vágtam bele a nagy önmegtartóztatásba, mivel kikészülök, látva boldog, ragyogó arcukat, és hogy mennyire odavannak azokért a kibaszott McGregor testvérekért. Nicola éppen most békült meg iszonyatos összeveszésük után Brammel, akinek az öccse amúgy Stephanie férje, Linden. A helyzetet nem teszi éppen egyszerűbbé, hogy valamikor nagyon régen kavartam egyet Lindennel, még jóval azelőtt, hogy összejött volna Steph-fel. Akkoriban még csak barátok voltak. Nem arról van szó, hogy Linden összezúzta a szénfekete Grinch-szívemet (pont, mint a mesében, kőből van a szívem), de néha eltöprengek azon, hogy mi lehetett volna az enyém, és miről maradtam le.

Ha őszinte akarnék lenni magammal, akkor bevallanám, hogy féltékeny vagyok. Amikor pedig rám tör ez az érzelem – még ha a barátnőimről van is szó –, akkor könnyen gonosz kis nindzsává változom. Nem szeretnék újra gonosz kis nindzsaként élni. A hagyományos nindzsa is éppen elég jó, bár sajnálom, hogy nem lehetek szexnindzsa. Persze amikor hátat fordítottam a férfiaknak, akkor azzal a csalódásokat is kizártam az életemből.

Legalábbis így terveztem. Könnyű a dolgom, ha egyedül vagyok otthon, vagy dolgozom, meglátogatom az anyukámat, a konditeremben vagyok, vagy beülök valahová vacsorázni. Azok a helyek a jók, ahol kicsi a csábítás. Ma este azonban Steph és Nicola gyakorlatilag elráncigált otthonról, és magukkal hoztak a kedvenc helyünkre, hogy a Burgundy Lion pubban, a Haight városrészben tartsunk egy csajos estét. Nem igazán jó ötlet egy pasikkal zsúfolt piálós helyre beülni, ha éppen le akarsz szokni a faszról. Szerencsére smink nélkül jöttem el otthonról, jóganadrágban és Bulizz bugyi nélkül! feliratú, bő pólóban. Így nem valószínű, hogy a pasik sorba állnának értem. Kivéve persze, ha azt hiszik, hogy a „bugyi nélkül” felirat valójában felhívás keringőre.

– Azért, mert a rúdelemes kis barátom mindig tudja, hogy hol a jó nekem, és az ujjam is csodára képes – magyarázom fáradt sóhajtással. – Elegem van abból, hogy nem lehet randizni ebben a hülye városban. Csak egy helyben járok, az időmet pocsékolom, és esküszöm nektek, hogy a faszik egyre hülyébbek. Már az sem jön össze, hogy jól megdugjanak. Úgy tűnik, mintha San Franciscóban minden férfi vagy foglalt, vagy meleg lenne, vagy rettegne a mohó puncitól.

Steph és Nicola ismét összenéznek. Úgy tűnik, mostanában ilyen titkos módon kommunikálnak egymással. Azt az elméletet dolgoztam ki, hogy a McGregorok fasza egyfajta telepatikus erővel ruházza fel az ember lányát. Két barátnőmet örökre összekötik a skót farkak.

– Mi van már? – mondom. – Így igaz. Ti is egyetértenétek velem, ha azok a kockás szoknyás gazemberek nem dugnák a pinátokat.

– Légy szíves, ne használd a pina szót! – mérgelődik Nicola. – Elkopik, ha túl sokat használjuk.

– Hát az enyém nem.

– Hm. Ha Kaylának nem lenne mohó puncija, akkor vajon létezne egyáltalán? – töpreng Steph csillogó tekintettel.

– Na persze – vágom rá, és nagyot kortyolok a boromból. – Egyszerűbb lesz az életem így. Meglátjátok.

Nicola telefonja rezegni kezd az asztalon, ő pedig rápillant.

– Mindjárt itt van Bram.

Felnyögök, és a kezembe temetem az arcomat.

– Ezt most miért? Azt hittem, arról volt szó, hogy csajos buli lesz. Rohadtul nincs semmi szükségem arra, hogy ti itt epekedve bámuljátok egymást és ostobaságokat fecsegjetek.

– Linden is jön – mondja Steph szégyenlősen.

Dühösen rámeredek.

– Sajnálom – mondja, de látszik, hogy hazudik. – De ha attól jobban érzed magad, szólok, hogy Linden és én csak egy unalmas házaspár vagyunk, és már véget ért a kampányidőszak lelkesedése.

– Na ne! – méltatlankodom, és Nicola is hitetlenkedve csóválja a fejét. – Ti ketten még Bramnél is Nicolánál is rosszabbak vagytok, mivel csak úgy árad belőletek a házastársak önelégültsége. Emlékszel a Bridget Jonesra? Én vagyok Bridget. Ti pedig… az összes többi szereplő.

Nicola bólint.

– Így igaz – rám mosolyog. – Akkor már csak a saját Hugh Granteddel kell találkoznod.

Dühösen nézek rá.

– Bridget a végén nem jön össze Hugh Granttel.

Nicola zavarba jön.

– Ó, mintha neked valaha is kellett volna egy Mark Darcy! – szól közbe Steph. – Amúgy Linden és Bram nem egyedül jön.

Ó, istenem! Hideg borzongás fut végig rajtam.

– Mi van? Kivel jönnek? – kérdezem félve. Ha egy pasi jön, most mindjárt nagyon kiakadok, főleg ha az a pasi szingli.

Megint összenéznek. Szinte hallom, ahogy magukban kuncognak.

– Az unokatestvérük, Lachlan – feleli Steph.

Lachlan McGregor. Mintha már így is nem volna elég kibaszott McGregor a városban! Sőt, az egész világban! Személyesen eddig még nem találkoztam Lachlannel, hiszen többnyire otthon búslakodtam, ám Steph és Nicola egyfolytában arról áradozik, hogy milyen volt pár alkalommal összefutni vele. Lach rögbijátékos, titkok lengik körül, a teste pedig blabla, kibaszott blabla. Nagyon nincs szükségem arra, hogy ilyen dolgokról halljak, mivel menten elgyengülök, ha egy kőkemény vademberre gondolok, főleg ebben a városban, ahol a kemény fickó olyan, mint tű a metroszexuális tömeg szénakazlában.

– Mégis miért szúrtok ki ennyire velem? – jajveszékelem, és a kezemet sebtében összerakott kontyomra teszem. – Hiszen pizsamában jöttem! Nincs rajtam smink, és még csak meg sem fésülködtem normálisan. Jézusom, tiszta egyáltalán a fogam? Büdös vagyok?

Gyorsan megszagolom a hónaljamat, aztán belelehelek a tenyerembe. Mmm, borszagom van.

– Mi az, hogy kiszúrunk veled? – méltatlankodik Steph. – Én is csak egy órával ezelőtt tudtam meg, hogy ő is itt lesz! A fenébe, hiszen még azt sem tudtam, hogy beállítanak ide!

– Ááá! – jajdulok fel, és az ujjamat gyorsan végighúzom a szemem alatt, hogy megnézzem, mennyire duzzadt. – Tudtam, tudnom kellett volna, hogy így lesz! Ők gyakorlatilag itt laknak!

– Hát én tényleg itt dolgozom – ismeri be Nicola. – Linden pedig a tulajdonosnak, Jamesnek a legjobb barátja. Na de miért volna baj, hogy Lachlan is benéz? Nem kell egyből ágyba bújnod vele.

Lecsapok Steph lila színű Balenciaga táskájára, Lindentől kapta ajándékba, és én mindig is szerettem volna ellopni tőle. Hátha van nála púderes doboz meg sminkkészlet, mivel ugye nálam semmi sincs. Még csak pénzt sem hoztam magammal, hiszen a Lionban általában fizetés nélkül ihatunk.

– Világos, hogy nem kell ágyba bújnom vele. Na de semmi szükségem nincs a csábításra. És mi van, ha ő még akkor is itt lóg, amikor elszáll az esküm? Nekem is lehetne saját skót faszom, mielőtt az a pasi hazarepülne.

– Azt hittem, hogy te ki nem állhatod a skótok farkát – figyelmeztet Steph.

– Csak a McGregorok faszát nem bírom. Te meg ugye arról beszéltél, hogy Lachlan nem is vér szerinti unokaöccsük. Ugye csak örökbe fogadták?

Steph bólint.

– Figyelj, szeretném megkönnyíteni a dolgodat, drágám. Szerintem Lachlant még akkor sem érdekelnéd, ha a megszokott módodon faszra gyógyult nőstény ördögként viselkednél.

Megdöbbenek.

– Hé! Én szoktam azt mondani, hogy faszra gyógyult! Ne lopd el a szavaimat! Amúgy pedig miért, meleg talán a faszi?

Az egyik bátyám, Hoshio maga is meleg, és arra gondolok, hogy esetleg össze tudnám boronálni kettőjüket.

– Szerintem nem az – feleli Steph. Nicolára pillant. – Azt hiszem, Bram valami olyasmit mondott, hogy Lachlan egy Justine nevű csajjal randizott.

Nicola elkomorodik.

– Egen. Ugyanazzal a Justine-nel, akivel Bram is lógott. Emlékszel?

– Azt mondtad, hogy igazából nem is randiztak, Bramet csak az apja kényszerítette rá – figyelmeztetem.

– Egen. – Így is savanyú képet vág az emlékei miatt. Meglehetősen viharosan kezdődött Brammel a kapcsolata. Igazából kifejezetten utálták egymást az elején. Utána viszont meglágyult a csaj szíve, és nem csupán a farka miatt zúgott bele Brambe.

– Rendben, szóval van egy barátnője – mondom Stephnek. – Ezt nyugodtan kibökhetted volna.

– Azt hiszem, ők csak egyszer vagy kétszer randiztak, nem is tudom – gondolkodik el Steph. – Mindegy, mert ez a faszi meglehetősen kiismerhetetlen.

– Ahogy mondod – bólogat lelkesen Nicola. – Szerintem nekem eddig két szót, ha mondott, pedig állandóan ott lóg nálunk.

– Nekem nem kell beszélgetnem egy pasival ahhoz, hogy dugjak vele. Amit nem fogok. Mert ugye ott az esküm, meg miegymás.

Nicola magasba vonja az egyik szemöldökét, és egy másodpercig így marad. Nagyon tehetséges.

– Hiányozni fog neked a jó kis bazdmegelés – mondja Steph vigyorogva, én pedig egyből tudom, hogy már megint a férjére és Linden mocskos szájára gondol.

– Hé! – méltatlankodom, és a hüvelykujjammal a mellemre bökök. – Elég mocskos a szám ahhoz, hogy két ember helyett is káromkodjak.

– Az biztos, hogy minket lepipálsz vele – jegyzi meg Nicola.

Felmordulok, megkaparintom magamnak Steph púderes dobozát, és megvizsgálom az arcomat. Jól tudom, hogy még smink nélkül sem nézek ki olyan pocsékul. Anyámtól kiálló pofacsontot, sötét szemet és olyan hosszú, fekete szempillákat örököltem, hogy nincs szükségem szempillafestékre. Telt ajkamat és a szeplőimet az apámtól örököltem. Mindezek dacára jobban is nézhetnék ki. Az arcom nyúzott az alkoholtól, sűrű hajam teljesen zilált, és a ruhám alapján akár egy csöves nyanya is lehetnék.

Még szerencse, hogy így nézel ki – figyelmeztetem magam. – A legcsekélyebb szükséged sincsen egy szűkszavú skót faszra.

– Igen, igazad van – mondom.

– Tessék?

Lapos pillantást vetek Stephre.

– Ó, bocsánat! Magamban beszéltem. Hiszen szoktam. Ti is tudjátok.

– Itt is vannak – szólal meg Nicola. A hangja elárulja, hogy ostobán vigyorog.

Felsóhajtok, és a bár bejárata felé fordulok. A mélyre lógó lámpák alatt, a faburkolat és a zöld meg rézszínű dekoráció között, a megbuherált zenegép mellett, amelyik kizárólag James kedvenc dalait játssza, belép közénk Bram, Linden és Lachlan McGregor. A skót szívtiprók nyerő hármasa.

Miközben ez a gondolat végigfut az agyamon, a tekintetem máris megtapad Lachlanen, mivel végre-valahára megnézhetem magamnak. Rádöbbenek arra, hogy a „szívtipró” nem elég erős kifejezés. Míg Linden és Bram ostobán jól néznek ki a maguk elbűvölő, jóképű módján, addig Lachlan egészen más kategória.

Mert ez a pasi alapvetően egy vadállat!

Ő két fejjel még Bramnél is magasabb – ami azért nem semmi, hiszen Bram igencsak megtermett fickó –, és legalább kétszer olyan széles. Olyan, mint egy kaliforniai óriásfenyő, a magasba tornyosul, kőkeménynek tűnik, és valószínűleg rendíthetetlen. Máris rám tör a vágy, hogy keresztülfussak a báron, és nekiugorjak, csak hogy kiderüljön, mennyire kemény. Az az érzésem, hogy kapásból lepattannék róla. Ilyen külsejű férfiakkal eddig csak a szuperhősös képregényekben találkoztam. Vastag karját elképesztő mennyiségű sötét tetoválás borítja, széles, izmos mellkasa meg hegynyi méretű válla van. A felsőteste V betűt formáz. Bár csupán egyszerű mohazöld pólót és sötét színű farmert visel, mégis olyan, mint egy életnagyságúnál nagyobb festmény.

Nem bírom levenni a szememet róla. Emiatt nem kell idegeskednem, mert a bárban mindenki a három belépő szuperhímet bámulja. Kellő önuralommal végighúzom az ujjamat a számon, így ellenőrizve, hogy nem nyáladzom-e. Valószínűleg még soha az életben nem találkoztam ennyire lenyűgöző pasival. Most rögtön neki akarok dörgölőzni az arcának. Ha nem ilyen a szerelem, akkor nem is tudom, hogy mi az.

Miközben Bram odabiccent felénk, Linden pedig integet, addig Lachlan átható szeme pont úgy figyeli meg a vendégeket, ahogy a gyanúsítottakat kereső zsaru is tenné. Vagy mint egy bűnöző, aki a megfelelő alkalomra vár. Fürkésző tekintetében halványan megcsillan a veszély ígérete, és egy pillanatra az jut az eszembe, mit éreznék, ha rám nézne ilyen áthatóan. Valószínűleg kigyulladnék.

Sajnálatos módon, ahogy közelebb jönnek, és Lachlan pillantása végre találkozik az enyémmel, a szemében csupán közömbösséget fedezek fel.

Gyorsan másfelé nézek, és hirtelen rádöbbenek arra, hogy milyen a külsőm. Halkan újra elátkozom a barátnőimet, hogy elhurcoltak ide, pedig otthon most Damon Salvatorét is bámulhatnám. Az legalább nem idegesítene, ha ő látna pizsamában.

Ez pedig pont így jó neked – figyelmeztetem magam. Csak nehezen állom meg, hogy ne morduljak fel. Pofa be! Látod, már megint magamban beszélek.

– Szia, édesem! – köszön Steph Lindennek, és pontosan olyan idióta módon vigyorog, amilyenre számítottam. Nem törődöm a cukiskodó párokkal, hanem a boromat bámulom, és azt várom, hogy eljöjjön a bemutatás iszonyatos pillanata. A tekintetem végigsiklik a padlón, és szemügyre veszem a cipőiket. Bram csillogó lakkcipőt, Linden egy pár Kedset, Lachlan pedig túrabakancsot visel. Kopottas, jól kitaposott és, te jó ég, hatalmas!

– Kayla – mondja Bram meglepő kedvességgel. Imádom, hogy a barátaim úgy bánnak velem, mintha egy felrobbanás előtt álló időzített bomba lennék.

Lassan belenézek a sötét szemébe.

– Ez az unokaöcsénk, Lachlan – kissé oldalra lép, és a szörnyetegre mutat. – Lach, ő itt Kayla.

Hűvösnek akarok látszani. Biccentek.

– Örülök, hogy találkoztunk – dadogom.

Valójában azt szeretném mondani, hogy légyszi, hadd nyaljam meg az arcodat. Iszonyúan jóképű, főleg így közelről. Komor képet vág, mintha választ keresne arra a kérdésre, hogy miért érdekelné a létezésem, és a két szemöldöke között egy mély barázda jelenik meg. Olyan jó volna végighúzni az ujjamat rajta! Élénk szemének erős, mogyoróbarna színe van, enyhe zöldes árnyalattal. A pofacsontja erőteljesen kiáll, és széles állkapcsát tökéletes, sűrű borosta borítja. Szeretném megrángatni sűrű, barna haját. És ott van ugye még az ajka is. Egyszerűen megdermedek a látványuktól. Erre a szájra a lábam között van szükségem.

Ettől a gondolattól forróság támad odalent, és érzem, hogy kipirul az arcom.

Lachlan még jobban elkomorodik.

– Kayla – mondja végül. Halk és egészen érdes hangon beszél, mintha a negyvenes évek egyik film noirjának szereplője volna. A skót kiejtése egymilliószor erősebb Linden vagy Bram akcentusánál. A nevemet úgy ejti ki a száján, mintha valamilyen kelta édességről beszélne. Természetesen emiatt egyből az jut eszembe, ahogy kiterít az asztalára, és kinyal, mintha fagyi volnék.

Jézusom! Most azonnal kell egy hideg zuhany!

– Üljünk át egy nagyobb bokszba – javasolja Nicola, és a hangja visszahoz a valóságba. Bár a szememet továbbra is Lachlan komor tekintetén és lenyűgöző testén szeretném legeltetni, mégiscsak ez a tökéletes alkalom arra, hogy elköszönjek és elhúzzak innen a picsába.

Gyorsan felhajtom a maradék boromat, mielőtt kikászálódnék a bokszból. Igyekszem elhúzódni Lachlantől, mivel úgy érzem, a közelsége pillanatokon belül egy fekete lyuk körül keringő bolygóvá változtat. Már belevágnék a szabadkozásba, amiért itthagyom őket, amikor Bram megérinti a karomat.

– Kayla, válthatnék veled pár szót? – kérdezi, én pedig meglepődve bámulok rá. Kivételesen komolynak tűnik, én pedig valamiért úgy érzem magam, mint egy kislány, aki rossz fát tett a tűzre. Talán azért, mert eléggé behatóan ismerem a rossz fát és a tüzet.

– Persze – mondom gyorsan, és aggódva Nicolára pillantok. Ő csak megvonja a vállát, és úgy tűnik, Bram őt is meglepte. A többiek közben átülnek egy nagyobb bokszba.

Bram megkopogtatja az asztalt, ami mellől az előbb felkeltünk.

– Ülj le! Kérnem kell tőled valamit.

– Ha azt szeretnéd, hogy költözzek be hozzád, a válaszom, nem – felelem, és vonakodva visszaülök.

– Haha! – mondja szárazon. – Igazából egy szívességet akartam kérni.

Elhallgat, és összevonja sötét szemöldökét.

– Te ugye a The Bay Weekly magazinnál dolgozol?

– Egen – válaszolom lassan. Szinte mindennap felmerül bennem, hogy otthagyjam azt a kócerájt, ám ezt most nem árulom el.

Összeszorítja a két tenyerét maga előtt, és felvillan csillogó ezüstórája. Valószínűleg egy vagyonba került.

– Ahogy te is tudod, még mindig nem sikerült megoldanunk a kedvezményes lakbérű bérházam finanszírozását. Lachlan segíteni próbál – az elmúlt évek során ugyanis volt pár okos befektetése, így van pénze, ráadásul kiderült, hogy szívesen jótékonykodik. Csakhogy további beruházókra is szükségünk van, ezért minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy befektetőket találjunk.

Csendben bólogatok, mert nem értem, hogyan tudnék segíteni. Bár korábban párszor csúnyán összekülönböztem Brammel, ennek a faszinak amúgy aranyból van a szíve, és igyekszik befektetőket találni a szegényeknek kiadott bérlakásai támogatására. A házat a saját pénzéből vette, a lakásokat pedig alacsony jövedelmű családoknak, betegeknek, öregeknek és a rászorulóknak adja ki. Nicola elmagyarázta, hogy a párja nem folytathatja így az idők végezetéig, mert elfogy a pénze, és mindeddig San Francisco önkormányzata szűkmarkúnak bizonyult, pedig a városnak nagy szüksége van megfizethető bérlakásokra.

– Szóval arra gondoltam – folytatja Bram –, hogy szólhatnál egy jó szót az érdekünkben bent, a magazinnál. A legkisebb hírverés is nagyon jól jönne.

Csalódottan savanyú képet vágok.

– Sajnálom, segítenék, ha tudnék, de én hirdetésszervező vagyok. A kishirdetések értékesítésével foglalkozom. Egy kedvezményes hirdetést talán tudnék szerezni nektek…

Bram megrázza a fejét.

– Köszönöm, hirdetést én is tudok szerezni. Viszont, ha… összejönne egy cikk, netán egy szerkesztőségi cikk, az ilyesmi igazi segítséget jelentene.

Közvetlen főnököm, Lucy egészen jó fej csaj, viszont Joe, a magazin főszerkesztője igazi faszfej. Ahhoz, hogy összejöjjön, amiről Bram beszél, oda kéne járulnom Joe elé.

Viszont Nicola a barátnőm, és Bram is egészen rendes pasi. Felsóhajtok.

– Na jó. Holnap beszélek a főszerkesztővel, és meglátom, hogy mire megyek. Én nem írhatok cikket, viszont valaki más simán. Már ha érdekli őket.