A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Helen Hoang: The Bride Test, Penguin Random House LLC, 2019

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © Helen Hoang

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-43-4

Me-nek

Köszönöm, hogy szeretsz, és hogy
megtanítottál az álmaimat követni!
Büszke vagyok rá, hogy a tiéd lehetek.

És

Johnnynak

Még mindig hiányzol, főleg,
amikor esküvőkre megyek.
Mindig szeretni foglak.

Előszó

Tíz évvel korábban

San Jose, Kalifornia

Khải-nak sírnia kellett volna. Tudta, hogy sírnia kellene. Elvégre mindenki sírt.

De Khải szeme száraz maradt.

Ha kicsit kipirosodott, az csak a ravatalozóban meggyújtott füstölők sűrű ködétől lehetett. Hogy szomorú volt-e? Úgy gondolta, szomorú. De még szomorúbbnak illett volna lennie. Akinek a legjobb barátja halt meg, ráadásul így, annak összetörten kellene gyászolnia. Ha ez egy vietnami opera lenne, akkor most mindenki könnyekben fuldoklana.

Miért volt nyugodt az elméje? Miért a holnapra beadandó házi dolgozatra gondolt? Miért tudott gyakorlatias maradni?

Unokatestvére, Sara úgy zokogott, hogy ki kellett rohannia a mosdóba, mert hányingere támadt. Khải gyanította, hogy még mindig ott van, és megállás nélkül hány. Sara anyja, Dí Mai merev tartással ült az első sorban, tenyerét összetette, fejét lehajtotta. Khải anyja néha a hátára tette a kezét, de Dí Mai nem reagált. Ő sem könnyezett, ahogy Khải sem, de ő azért nem, mert már elfogytak a könnyei. A család aggódott miatta. Csonttá és bőrré soványodott a végzetes telefonhívás óta.

Sárga köpenyes buddhista szerzetesek sorfala takarta a nyitott koporsót. Jobb is volt így. A temetkezési vállalkozás dolgozói mindent megtettek, de a test akkor is deformáltnak, furcsának hatott. Ez már nem az a tizenhat éves fiú, aki Khải barátja és kedvenc unokatestvére volt. Ez már nem Andy.

Andy örökre elment.

Csak emlékek maradtak róla Khải gondolataiban. Bottal, kis karddal vívtak, Khải ugyan sosem győzött, de veszíteni sem volt hajlandó. Andy azt mondta rá, kórosan makacs. Khải rávágta, hogy csak elvei vannak. Visszagondolt a sétáikra a tűző napon, ahogy a nehéz tankönyveket cipelték, és mindenféléről beszélgettek közben.

Még most is szinte hallotta unokatestvére méltatlankodó szavait. Már nem emlékezett, miért mondta, csak a szavak maradtak meg.

Rád semmi nem hat. Olyan, mintha kőből lenne a szíved.

Khải akkor nem értette Andyt. Most már kezdte megérteni.

A buddhista imák betöltötték a termet, halk, különös dallamok voltak ezek egy olyan nyelven, amit senki nem értett. A hang körülvette Khải-t, visszhangzott a fejében, és muszáj volt megráznia a lábát, bár sokan azonnal rosszalló pillantásokat vetettek rá. Az órájára sandított, és megállapította, hogy valóban órák óta tart már a szertartás. Szerette volna, ha abbamarad a zaj. Szinte látta magát, ahogy bemászik a koporsóba, és magára csukja a fedelét, hogy csend legyen végre. De akkor egy szűk dobozban szorongana egy tetemmel, és nem biztos, hogy azzal jobban járt volna.

Ha Andy most itt lenne – már ha élne és itt lenne –, akkor együtt lógnának meg, és találnának valami jobb tennivalót, de legalábbis kimennének a parkolóba kavicsokkal focizni. Andy jó társaság volt. Mindig ott volt, amikor szükség volt rá. Csak most nem.

Khải a bátyja mellett ült, de tudta, hogy Quânnak eszében sincs meglógni. A temetéseket Quânnak találták ki, neki szüksége volt a dolgok lezárására, a kerek egészre. Hatalmas termetével és a nyakán, karján ékeskedő új tetoválásokkal kemény fickónak tűnt, de a szeme kivörösödött a sírástól. Egyszer-kétszer lopva törölgette a könnyeit, és mint mindig, Khải most is arra gondolt, bárcsak olyan lehetne, mint a bátyja.

Hangtál csendült, és a kántálás abbamaradt. A megkönnyebbülés azonnali volt, és szédítő, mintha hatalmas nyomás szűnt volna meg. A szerzetesek és a kísérők lecsukták a koporsó fedelét, és a menet lassan megindult a széksorok között. Khải nehezen viselte a tömeget és a sorbanállást, úgyhogy ülve maradt, amikor Quân felállt, megszorította a vállát, és csatlakozott a menethez.

Khải figyelte a vonuló rokonokat. Néhányan leplezetlenül sírtak. Mások tartották magukat, de a szomorúság rajtuk is látszott. Nagynénik, nagybácsik, unokatestvérek, távolabbi rokonok és barátok támogatták egymást ebben a gyásznak nevezett érzelemben. És Khải, mint általában, most sem volt része a dolognak.

Egy csoport idősebb nő, Khải anyja, Dí Mai és két másik nagynéni a sor végén haladtak, egyikük majdnem elájult. Mindenki mesélte, hogy gyerekkorukban mennyire össze voltak nőve, és ez felnőttkorukban sem változott. Ha nem fekete ruhát vettek volna fel, akár esküvőt is ünnepelhettek volna, úgy fel voltak ékszerezve. Gyémánt és jáde fülbevalók, nyakláncok és gyűrűk, smink és parfüm, aminek Khải még a füstölő mellett is érezte az illatát. Ahogy elhaladtak mellette, Khải felállt, és megigazította Quântól örökölt zakóját. Még jócskán nőnie kell, ha azt akarja, hogy passzoljon rá. És súlyzóznia. Sokat. Majd este el is kezdi.

Felpillantott, és észrevette, hogy az asszonyok megálltak mellette. Dí Mai kinyújtotta a kezét, de nem ért Khải arcához.

Komoly tekintettel fürkészte.

– Azt hittem, jó barátok voltatok. Nem is bánt, hogy elment?

Khải szíve olyan gyorsan kezdett dobogni, hogy szinte fájt. Megpróbált felelni, de egy hang sem jött ki a torkán. Mintha kővé vált volna.

– Hát persze, hogy barátok voltak – dorgálta a húgát Khải anyja, és karon fogta. – Gyere, Mai, menjünk. Már várnak minket.

Khải földbe gyökerezett lábbal figyelte, ahogy kimennek. Józan ésszel tudta, hogy egy helyben áll, de úgy érezte, mintha zuhanna. Lejjebb, egyre lejjebb.

Azt hittem, jó barátok voltatok.

Mióta az általános iskolai osztályfőnöke rábeszélte a szüleit, hogy vigyék pszichológushoz, Khải tudta, hogy más, mint a többiek. Családtagjainak többsége fittyet hányt a diagnózisra, és azt mondták, egyszerűen „kicsit fura”. Vietnam falvaiban nem foglalkoztak az Asperger-szindrómával vagy az autizmussal. Amúgy is, sosem keveredett bajba, és jól is tanult. Mit számít, milyen diagnózist kapott?

Azt hittem, jó barátok voltatok.

A szavak szüntelenül visszhangzottak a fejében, és bár nem akarta, mégis rá kellett döbbennie: igen, más, mint a többiek, de ez rossz másság.

Azt hittem, jó barátok voltatok.

Andy nem csak jó barát volt. Ő volt Khải egyetlen barátja. Nála jobb barátja nem is lehetett volna. Ha Andyt nem tudja gyászolni, az azt jelenti, egyáltalán nem tud gyászolni. És ha gyászolni nem tud, akkor az érzelmi skála ellentétes pólusára is biztosan képtelen.

Nem tud szeretni.

Andynek igaza volt. Khải szíve biztosan tényleg kőből van.

A felismerés úgy zúdult rá, mint a jégeső. Nem örült neki, de kénytelen volt elfogadni. Ezen úgysem változtathat. Olyan, amilyen.

Azt hittem, jó barátok voltatok.

Olyan, amilyen, mégpedig… rossz.

Ökölbe szorult kezének ujjait lassan kinyújtotta. Erőt vett magán, és elindult. Nagy levegőt vett. Látta, hallotta, érzékelte, ami körülötte zajlik. És rettenetesen igazságtalannak tartotta. Ő nem ezt választotta volna. Már ha ő választhatta volna, hogy ki kerüljön abba a koporsóba.

A kántálás újra elkezdődött, jelezte, hogy a szertartás a végéhez közeledik. Ideje csatlakozni a többiekhez, és elbúcsúzni. Mintha senki nem értette volna, hogy a búcsúszavaknak csak akkor van értelmük, ha Andy felel rájuk. Úgyhogy Khải inkább nem mondott semmit.

1. fejezet

Két hónappal korábban

Vietnam, Ho Si Minh-város

A vécétakarítás többnyire nem volt ilyen érdekes. Mỹ már annyiszor csinálta, hogy mostanra hatékony módszert dolgozott ki. Kifújni a vegyszert mindenhová. Beönteni a vegyszert a kagylóba. Sikál, sikál, sikál. Töröl, töröl, töröl. Lehúz. Két perc alatt kész is volt. Ha vécépucoló-versenyt rendeztek volna valahol, Mỹ biztosan megnyeri. Kivéve aznap. A másik fülkéből furcsa zajok hallatszottak, és elvonták a figyelmét.

Szinte biztos volt benne, hogy odabent sír valaki. Hacsak nem tornázik. Mindenesetre zihált, hüppögött. Miféle tornagyakorlatot lehet végezni egy vécéfülkében? Talán lábemelést.

Elcsukló nyöszörgés hallatszott, és Mỹ letette a vécékefét. Igen, biztosan sír valaki. Mỹ a fülke falához hajolt, és megköszörülte a torkát.

– Hölgyem, valami baj van?

– Nem, semmi baj – felelte a hang, de a sírás még hangosabb lett, aztán hirtelen abbamaradt, és csak halk hüppögés folytatódott.

– Én a hotel alkalmazottja vagyok. Mégpedig szobalány és takarító. Ha valaki bántotta, segíthetek.

Legalábbis megpróbálhatja. Mỹ gyűlölte azokat, akik bántják a gyengébbet. De az állását nem akarta kockára tenni.

– Ugyan, semmi bajom, tényleg. – A retesz megzördült, és egy csinos lány lépdelt a kézmosóhoz. Ijesztően magas sarkú cipőt viselt, és nagyon szűk, testhez simuló ruhát, ami épp csak a feneke alá ért. Ha Mỹ hihetett a nagyanyja intelmeinek, a lány biztosan teherbe esik, mihelyt kilép az utcára. Sőt, már biztosan terhes – a férfiak mohó tekintetétől.

Mỹ viszont kihívó ruha és toronymagas cipősarok nélkül esett teherbe, még iskolás korában, egy nőcsábász fiútól. Először ellenállt neki, hiszen anyja és nagyanyja világosan megmondta, hogy első a tanulás, de a fiú egyre csak üldözte, és Mỹ végül beadta a derekát, mert azt hitte, beleszeretett. De amikor elmondta neki, hogy babát vár, a fiú nem kérte meg a kezét, hanem nagy nehezen beleegyezett, hogy titkos szeretőként megtartja. Egy ilyen lányt mégsem mutathatott be az előkelő családjának, sőt, mily meglepő, különben is el volt már jegyezve, és esze ágában sem volt lemondani az esküvőt. Mỹ természetesen elutasította, ami a gazember számára sokk volt ugyan, de megkönnyebbülés is. Mỹ családja viszont keservesen csalódott – nagy reményeket fűztek a lányhoz. De ahogy várható volt, támogatták őt és a kicsit is.

A piros ruhás lány kezet mosott, megtörölte szétfolyt szemspirálját, a mosdópultra hajította a kéztörlőt, és távozott. Mỹ sárga gumikesztyűje csikorgott, ahogy ökölbe szorította a kezét. Itt volt az orra előtt a kosár a kéztörlőknek. Morcosan odalépett, letörölte a pultot a lány hátrahagyott kéztörlőjével, aztán beledobta a kosárba. Gyorsan körbepillantott, a mosdó, a pult, a tükör és a szépen összehajtott kéztörlők mind rendben voltak. Az utolsó vécéfülke következett.

A női mosdó ajtaja ismét nagy lendülettel kinyílt, és egy másik lány sietett be. Derékig érő fekete hajával, vékony alkatával, hosszú lábával és magas sarkú topánkájával nagyon hasonlított az előzőre. Csak ő fehér ruhát viselt. Szépségversenyt rendeznek a szállodában? És ez a lány miért sír?

– Kisasszony, minden rendben? – kérdezte Mỹ, és tétován közelebb lépett.

A lány megmosta az arcát.

– Igen. – Vizes kezével megkapaszkodott a gránit mosdópulton, újabb takarítanivalót csinálva Mỹ-nek. A tükörbe nézve nagy levegőt vett. – Azt hittem, engem fog választani. Miért tette fel azt a kérdést, ha nem ilyen választ várt? Alattomos nőszemély!

Mỹ elszakította a tekintetét az összevizezett pulttól, és a lány arcára emelte a tekintetét.

– Miféle nőszemély? És milyen választás?

A lány végigmérte Mỹ szállodai egyenruháját, és elfintorodott.

– Úgysem értenéd.

Mỹ megdermedt és elvörösödött. Ismerte ezt a lesajnáló pillantást és hangnemet. Tudta, mit jelent. De mielőtt bármit felelhetett volna, a lány már el is tűnt. Csak egy összegyűrt kéztörlőt hagyott a pulton, hogy az ördög vinné el.

Mỹ odalépett, dacosan letörölte a vizet, és a kosárba hajította a kéztörlőt. Azaz mellé. A padlóra esett. Mỹ haragosan felmordult, és lehajolt, hogy összeszedje.

Ekkor az ajtó megint kitárult. Mỹ az égre emelte a tekintetét. Ha még egy elkényeztetett, nyafogó lány jön, akkor inkább átmegy takarítani a hotel másik felébe.

De nem egy újabb lány volt, hanem egy fáradtnak látszó, idősebb nő sietett a mosdó másik végében található pihenő részleghez, és leült az egyik bársonykárpitos kis kanapéra. Mỹ azonnal tudta, hogy a hölgy egy Viet kieu. Erről árulkodott valódi, hatalmas Louis Vuitton táskája, drága ruhái és a lábfeje. Szandáljában a tökéletesen sima, pedikűrözött lábak tengeren túli életről tanúskodtak. A tengeren túli vietnamiak mindig bőséges borravalót adtak. Szinte szórták a pénzt. Talán Mỹ-nek szerencsés napja lesz.

A törülközőt bedobta a kosárba, és odalépett a nőhöz.

– Asszonyom, segíthetek valamiben?

A nő legyintett.

– Csak szóljon, ha mégis. Érezze jól magát nálunk. Ez egy nagyon szép mosdó. – Mỹ összerezzent, és azt kívánta, bárcsak az utolsó mondatot visszaszívhatná. Újra a vécékhez sietett. Egyáltalán, miért kell foteleket tenni a női mosdóba? Persze kellemes helyiség, de ki akar itt üldögélni, ahol hallani lehet, hogy mások mit csinálnak a vécén?

Mỹ végzett a takarítással, és még egyszer szemlét tartott. Az egyik törülköző kibomlott, úgyhogy széthajtogatta, és összegöngyölte ugyanúgy, ahogy a többit. Aztán megigazította a zsebkendős dobozt. Így ni. Minden rendben.

Lehajolt a vödörért, de mielőtt felemelhette volna, a hölgy megszólalt:

– Miért kellett így megigazítani a zsebkendős dobozt?

Mỹ felegyenesedett, a dobozra pillantott, aztán félrehajtotta a fejét, úgy válaszolt.

– Mert a hotel így kéri, asszonyom.

A nő elgondolkodott, és egy pillanattal később magához intette a lányt, és hellyel kínálta a kanapén.

– Gyere, beszélgessünk egy percet. Hívj csak Cô Ngának. Tegeződjünk.

Mỹ zavartan elmosolyodott, de engedelmeskedett, leült a nő mellé, kihúzta magát, összekulcsolta a kezét, és szűziesen összezárta a térdét. Nagyanyja büszke lehetne rá.

A halvány, púderezett arcból éles pillantású szempár vizslatta, pont úgy, ahogy Mỹ szemrevételezte az előbb a mosdót. Feszengve összezárta a lábfejét, és megpróbált mosolyogni.

A hölgy elolvasta a névkártyáját.

– Tehát a neved Tran Ngọc Mỹ.

– Igen, asszonyom.

– Te vagy itt a takarítónő? És ezen kívül még mivel foglalkozol?

Mỹ mosolya lehervadni készült, de ő hősiesen visszaerőltette magára.

– A mosdókon kívül a vendégek szobáit is én takarítom, ágyneműt húzok, porszívózok, ilyesmi.

Kislányként nem ilyen munkáról álmodott, de a fizetés megfelelt, és Mỹ lelkiismeretesen dolgozott.

– Ó, ez… Jé, te félvér vagy! – a nő közelebb hajolt, megfogta Mỹ állát, és felemelte a fejét. – Zöld a szemed.

Mỹ visszafojtotta a lélegzetét, és megpróbált rájönni, mi erről a hölgy véleménye. Néha előny volt. Legtöbbször épp ellenkezőleg. Jobb lett volna úgy félvérnek lenni, ha pénze is van hozzá.

A nő a homlokát ráncolta.

– De hogyhogy? A háború óta nem voltak itt amerikai katonák.

Mỹ vállat vont.

– Anya azt mesélte, hogy apám egy üzletember volt. Sosem találkoztam vele. – A történet szerint Mỹ anyja volt az üzletember házvezetőnője, és valami más is, de a viszonynak vége lett, amikor a férfi üzleti ügyei lezárultak, és elutazott az országból. Mỹ anyja csak később vette észre, hogy terhes, de akkor már késő volt. Nem tudta, hogyan találhatná meg a férfit. Nem volt más választása, vissza kellett költöznie a családjához. Mỹ mindig úgy gondolta, hogy ő majd többre viheti, de szinte pontosan ugyanaz lett a sorsa, mint az anyjának.

A hölgy bólintott, és megszorította a karját.

– Mostanában költöztél a városba? Látszik rajtad, hogy nem idevalósi vagy.

Mỹ elfordította a tekintetét, és lesütötte a szemét. Szerény körülmények között nőtt fel, de amíg nem költözött a nagyvárosba, fogalma sem volt, milyen szegény is valójában.

– Néhány hónapja érkeztem, mert itt kaptam munkát. Ennyire látszik?

A nő furcsán kedveskedve megpaskolta Mỹ arcát.

– Naiv vagy, mint a vidéki lányok. Hol a szülőfalud?

– A folyó mellett. Egy kis falu, Mỹ Tho.

Cô Nga elmosolyodott.

– Tudtam, hogy kedvelni foglak. A szülőhely sokat elárul az emberről. Én is abban a faluban nőttem fel. Az éttermemet Mỹ Tho Vietnami Vendéglőnek neveztem el. Kaliforniában van. Nagyon sikeres étterem, a tévében és magazinokban is emlegetik. De gondolom, ide nem jutott el a híre. – Felsóhajtott, aztán újra fürkésző pillantással kérdezte: – Hány éves vagy?

– Huszonhárom.

– Fiatalabbnak látszol – nevetett Cô Nga. – De a huszonhárom pont jó.

Mihez pont jó? Mỹ inkább nem tette fel a kérdést. Akár lesz borravaló, akár nem, ebből a beszélgetésből kezdett elege lenni. Egy tősgyökeres városi lány talán már rég el is köszönt volna. A vécé magától nem lesz tiszta.

– Sosem gondoltál rá, hogy Amerikába menj? – kérdezte Cô Nga.

Mỹ megrázta a fejét, de valójában nagyon is gondolt rá. Kislány korában sokat járt az eszében, hogy milyen lenne olyan helyen élni, ahol a zöld szeme nem kelt feltűnést, és talán még zöld szemű apjával is találkozhat. De Vietnamot és Amerikát nem csak az óceán választotta el, és minél felnőttebb lett Mỹ, annál nagyobb lett a távolság.

– Férjnél vagy? – kérdezte a hölgy. – Vagy van barátod?

– Nem, se férjem nincs, se barátom. – Mỹ végighúzta a kezét a combján, és a térdére szorította a tenyerét. Mit akar ez a nő? Annyi rémtörténetet hallott már a külföldiekről! Talán ez a kedveskedő asszonyság el akarja csalogatni, hogy eladja Kambodzsába prostituáltnak?

– Nem kell aggódnod. Nincsenek aljas szándékaim. Várj csak, mutatok valamit. – Kutatni kezdett a hatalmas Louis Vuitton táskában, és egy barna mappát vett elő. – Ez itt Diep Khải, a legkisebb fiam. Ugye, milyen jóképű?

Mỹ nem akarta megnézni – tényleg cseppet sem érdekelte ez a Kaliforniában élő, vadidegen férfi –, de úgy döntött, udvarias lesz. Megnézi, és mond rá valami kedveset. Például, hogy olyan, mint egy filmszínész. Aztán pedig gyorsan elköszön, és megy a dolgára.

De amikor a fényképre pillantott, megdermedt, ahogy az ég dermed meg a vihar előtt.

A férfi tényleg úgy nézett ki, mint egy lenyűgözően jóképű filmsztár. Szél borzolta a haját, a vonásai erősek, tiszták voltak, de a legmegnyerőbb valami csendes határozottság volt, ami csak úgy sugárzott belőle. Ajkán halvány mosoly játszott, és nem a kamerába nézett, hanem valahová oldalra. Mỹ önkéntelenül közelebb hajolt a képhez. Ha a férfi színész lenne, megkapná az összes megközelíthetetlen, veszélyes hős szerepét, testőröket és kung fu mestereket játszana. Elgondolkodtató: min mereng ilyen nagyon? Milyen történet az élete? Miért nem mosolyog igazán?

– Nos, látom, rokonszenvesnek találod. Ugye megmondtam, hogy jóképű? – szólalt meg Cô Nga mindentudó mosollyal.

Mỹ pislogott, mint aki transzból tér magához, és visszaadta a képet.

– Igen, tényleg az. Egy szép napon majd boldoggá tehet egy szerencsés lányt, és biztosan hosszú, boldog életük lesz együtt.

Azért egy gyomorrontást kaphatnának legalább. Persze semmi komoly betegséget nem kívánt nekik, csak legalább valami kis bosszúságot. Valami kis kellemetlenséget. Egy kis fájdalmat. Hogy azért mégse legyen minden olyan tökéletes.

– Nemcsak jóképű, okos és tehetséges is. Főiskolát végzett.

Mỹ mosolyt erőltetett magára.

– Igazán szép teljesítmény. Ha ilyen fiam lenne, büszke lennék rá.

Mỹ anyjának azonban vécépucoló a lánya. Elhessegette a keserű gondolatot, és korholta magát, hogy törődjön a saját dolgával. De azért a gyomorrontás mellé hányingert is kívánt a jóképű ismeretlennek. Hogy legalább egy kicsit igazságosabb legyen a világ.

– Nagyon büszke vagyok rá – mondta Cô Nga. – Miatta jöttem ide. Feleséget keresek neki.

– Ó – Mỹ összevonta a szemöldökét. – Nem tudtam, hogy ez Amerikában is szokás. – Rettenetesen ódivatúnak érezte.

– Nem szokás, és Khải haragudna is, ha tudná. De tennem kell valamit. A bátyja sikeres a nőknél, miatta nem kell aggódnom, de Khải huszonhat éves, és még sosem volt barátnője. Ha meg is szervezek neki egy találkozót egy lánnyal, nem megy el rá. Ha egy lány felhívja, leteszi a telefont. Most nyáron három esküvő lesz a családban, három esküvő, de hogy Khải megnősülne? Erről szó sem volt. És mivel fogalma sincs, hogyan találjon magának feleséget, úgy döntöttem, majd én találok neki. Egész nap a jelöltekkel beszélgettem. De egyik sem felel meg az elvárásaimnak.

May elképedt.

– Az a sok síró-rívó lány…

Cô Nga csak legyintett.

– Csak azért sírnak, mert szégyellik magukat. Majd túllépnek a dolgon. Tudnom kellett, hogy komolyan gondolták-e a házasságot a fiammal. De egyik sem gondolta komolyan. Pedig nagyon komolynak tűntek. Nem tettették a sírást, az már biztos. Na és te?

Cô Nga megint azzal a fürkésző tekintettel méregette a lányt.

– Tessék?

– Te szívesen feleségül mennél Khải-hoz?

Mỹ hátrapillantott, hogy tényleg hozzá szólt-e Cô Nga, aztán hitetlenkedve felemelte a kezét. – Hogy én?

Cô Nga bólintott.

– Igen, te. Felkeltetted az érdeklődésemet.

A lány szeme elkerekedett. Mégis mivel?

Mintha olvasna a gondolataiban, Cô Nga folytatta:

– Szorgalmas, kedves lány vagy, és szép is a magad szokatlan módján. Úgy érzem, rád bízhatnám a fiamat.

Mỹ meredten bámult. Talán hallucinál a takarítószerek gőzétől?

– Azt akarja… akarod mondani, hogy menjek feleségül a fiadhoz? De hát nem is ismerem! Lehet, hogy te kedvelsz, de… – megrázta a fejét, mintha még mindig nem értené, miféle képtelenségbe csöppent. Hiszen csak egy vécépucoló! – De a fiadnak valószínűleg más lesz a véleménye. Válogatósnak tűnik, én viszont nem…

– Ő, nem, dehogy! – szakította félbe Cô Nga. – Nem válogatós. Félénk. És makacs. Úgy gondolja, nem akar családot. Olyan lány kell mellé, aki makacsabb nála. Rá kellene venned, hogy gondolja meg magát.

– Hogy tehetném…

– Oi, hát tudod. Csinosan öltözködsz, törődsz vele, a kedvenceit főzöd, a kedvében jársz…

Mỹ önkéntelenül elfintorodott, és meglepetésére Cô Nga elnevette magát.

– Ezért kedvellek. Mert akaratlanul is őszinte vagy. Na, mit gondolsz? Elviszlek Amerikába nyárra, meglátjátok, kijöttök-e egymással. Ha nem, az sem baj, akkor hazautazol. Legalább eljössz velem a családom összes esküvőjére, finomakat eszel, jól szórakozol. Vállalod?

– Én… hát… én… – Mỹ nem tudta, mit feleljen. Alig bírta felfogni, mi történik vele.

– És még valami – Cô Nga tekintete ismét kiélesedett, és csak sokára folytatta mondandóját. – A fiam nem akar gyereket. De én igenis unokát akarok. Ha sikerül teherbe esned, tudom, hogy Khải becsületes férfi, és feleségül fog venni, akkor is, ha máskülönben nem tenné. És pénzt is adok neked. Húszezer amerikai dollárt. Nos, áll az alku?

Mỹ lélegzete elakadt. Kirázta a hideg. Cô Nga azt akarta, hogy gyereket csináltasson magának, és házasságra kényszerítse a fiát. Elsöprő volt a csalódás. Egy pillanattal korábban még azt hitte, hogy ez a hölgy valami különlegeset lát benne, de Cô Nga is annak alapján ítélte meg, amiről nem tehetett, akárcsak azok a kihívóan öltözött lányok.

– A többi lány mind nemet mondott, ugye? Te meg azt gondoltad, majd én elvállalom, mert… – a takarítóruhájára mutatott.

Cô Nga továbbra is csak nézte.

Mỹ felpattant a kanapéról, felkapta a vödröt és a tisztítószereket, kinyitotta az ajtót, és egy pillanatra megállt. A tekintete kemény volt, és határozott.

– Nem. A válaszom: nem!

Szegény volt, nem voltak előnyös ismeretségei, sem jó szakmája, de attól még makacs volt, és önérzetes. És remélte, hogy fáj az elutasítás. Hátra sem pillantott, úgy hagyta faképnél Cô Ngát.

Este, miután egy órát gyalogolt haza – mint minden reggel és minden este –, besurrant egyszobás házukba, és leroskadt a fekhelyére, egy matracra. Még tisztálkodni akart lefekvés előtt, de néhány perc nyugalomra volt szüksége. Semmittevésre. A semmittevés nagy luxus volt.

A zsebe rezegni kezdett, és elrontotta az édes semmittevést. Frusztrált sóhajjal előhalászta a telefonját.

Ismeretlen szám.

Először fel sem akarta venni, de mégis megnyomta a gombot, és a füléhez tartotta a készüléket.

– Halló?

– Mỹ, te vagy az?

Eltűnődött a hangon. Kicsit ismerős volt, de mégsem tudta, ki az.

– Igen. Ki beszél?

– Cô Nga. Ne, ne tedd le! – tette hozzá gyorsan. – A hotel menedzserétől kaptam meg a számodat. Beszélni akarok veled.

Mỹ szorosabban markolta a telefont, és felült a matracon.

– Nincs mit mondanom.

– Nem gondoltad meg magad?

Mỹ legszívesebben a falhoz vágta volna a telefont.

– Nem!

– Akkor jó – mondta Cô Nga.

Mỹ értetlenkedve bámult a telefonjára. Ezt meg hogy érti, hogy akkor jó?

A füléhez kapta a kagylót, mert Cô Nga folytatta:

– Ez csak egy próba volt. Nem arra akarlak rávenni, hogy csapd be a fiamat, és ess teherbe, csak tudni akartam, milyen ember vagy.

– Tehát…?

– Tehát téged választalak, Mỹ. Gyere el Amerikába, ismerkedj meg a fiammal. Az egész nyár a rendelkezésedre áll, hogy megkedveljétek egymást, és eljöhetnél az unokatestvérei esküvőjére is. Szükséged lesz némi időre. Nem egyszerű rajta eligazodni, de érdemes megpróbálnod. Khải jó ember. Ha valaki meg tudja nyerni a szívét, az szerintem pont te leszel. Ha akarod. Megpróbálod?

Mỹ szédült.

– Nem tudom. Gondolkodnom kell.

– Akkor gondolkodj, és hívj majd. De ne gondolkodj túl sokat! Vízumot és repülőjegyet kell neked intéznem. Remélem, hamarosan hívsz – azzal Cô Nga elköszönt.

A szoba sarkában lámpa gyúlt, arany fénnyel vonta be a zsúfolt szobát. A málladozó téglafalakon ruhák és konyhai eszközök lógtak minden négyzetcentiméteren, amit nem foglalt el a régi villanytűzhely, a kis hűtőszekrény és a parányi tévé, amin kung fu filmeket és másolt amerikai filmeket néztek. Középen ott aludt Mỹ kislánya, Ngọc Anh és a nagymama. Mỹ anyja a nagymama és a tűzhely között feküdt, keze a lámpa kapcsolóján. A ventilátort a legmagasabb fokozatra állították, de így is csak kavarta a párás levegőt.

– Ki volt az? – kérdezte Mỹ anyja suttogva.

– Egy Viet kieu – felelte Mỹ, és alig hitt a saját szavainak. – Azt akarja, hogy vele menjek Amerikába, és feleségül menjek a fiához.

Anyja felkönyökölt, a haja selyemfüggönyként omlott a vállára. Csak alvásnál viselte kibontva a haját, és ilyenkor tíz évvel fiatalabbnak tűnt.

– Idősebb, mint a nagyapád? Ronda, mint egy görény? Vagy mi a gond vele?

Ekkor Mỹ telefonjára üzenet érkezett Cô Ngatól.

Hogy jobban menjen a gondolkodás.

Újabb rezgés, és Khải képe jelent meg a kijelzőn. Ugyanaz a kép volt, amit már látott. Szótlanul átnyújtotta a telefont az anyjának.

– Ő lenne az? – kerekedett el a szeme.

– Diep Khải-nak hívják.

Mỹ anyja sokáig nézte a képet, néha halkan felsóhajtott. Aztán visszaadta a telefont.

– Nincs más választásod, meg kell tenned.

– De ő nem akar nősülni. Az lenne a feladatom, hogy győzzem meg. Nem tudom, hogy lehetne…

– Csak próbáld meg. Tegyél meg mindent. Amerikába mehetsz, Mỹ. Meg kell tenned érte. – Anyja átnyúlt az alvó nagymama fölött, és betakargatta Ngọc Anh-t. – Ha lett volna rá lehetőségem, én is megtettem volna érted ugyanezt. A jövőjéért tedd meg. Itt nincs jó helye. És apa kell neki.

Mỹ összeszorította a fogát, ahogy a szőnyeg alá söpört emlékek felszínre törtek. Újra hallotta, ahogy a többiek az iskolából hazafelé menet csúfolják: Zöld a szeme, semmi esze! Nehéz gyerekkora volt, de felkészítette az életre. Erős lett, és kemény.

– Nekem sem volt apám.

Anyja éles pillantást vetett rá.

– És nézd meg, mi lett a vége.

Mỹ a kislányára nézett.

– Ha másként alakul, ő sem lenne.

Bánta a viszonyát a kislány szívtelen apjával, de soha egy pillanatig sem bánta, hogy a lánya megszületett.

Odább simította a pelyhes haját, és érezte a szívében szétáradó szeretetet. Amikor a lányát figyelte, az olyan volt, mintha húsz évvel ezelőtti tükörbe nézne. Pontosan olyan volt, mint ő ennyi idősen. Ugyanaz a szemöldök, arcforma, orr és bőrszín. Még a szájuk formája is ugyanolyan. De Ngọc Anh sokkal aranyosabb, bájosabb volt. És Mỹ bármit megtett volna érte.

Csak lemondani nem volt hajlandó róla.

Miután Ngọc Anh apja megnősült, kiderült, hogy a felesége meddő, és felajánlották, hogy magukhoz veszik és sajátjukként nevelik a kislányt. Mindenki arra számított, hogy Mỹ elfogadja a lehetőséget, de ő visszautasította. Megvádolták, hogy önző. Hiszen a férfi családja anyagilag mindent megadhatott volna Ngọc Anh-nak.

De mi lesz a szeretettel? A szeretet a legfontosabb, és senki nem tudta volna úgy szeretni a kislányt, mint az anyja. Senki! Mỹ ezt biztosan tudta.

Mégis, időről időre eltűnődött, hogy vajon helyesen döntött-e.

– Ha nem kedveled meg, akkor elválhatsz tőle, miután megkapod a zöldkártyádat – mondta Mỹ anyja. – És akkor férjhez mehetsz valaki máshoz.

– Nem mehetek hozzá csak azért, hogy letelepedhessek Amerikában.

Elvégre nem egy papírról, hanem egy emberről van szó, és ha Khải úgy dönt, feleségül veszi, annak azért kell történnie, mert Mỹ magába bolondította, és mert éreznek valamit egymás iránt. Nem használhatja ki! Akkor pontosan ugyanolyan alávaló lenne, amilyen Ngọc Anh apja.

Mỹ anyja bólintott, mintha olvasna a lánya gondolataiban.

– Mi lesz, ha elutazol hozzá, de nem tudod meggyőzni?

– Nyár végén visszajövök.

Mỹ anyja rosszallóan hümmögött.

– Nem is értem, minek ezen gondolkodni. Nincs vesztenivalód.

Mỹ a telefon üres kijelzőjét bámulta, és hirtelen eszébe jutott valami.

– Cô Nga azt mondta, a fia nem akar családot. De nekem itt van Ngọc Anh.

Anyja elfintorodott.

– Van egyáltalán olyan fiatalember, aki családot akar? Ha szeret téged, a lányodat is szeretni fogja.

– Te is tudod, hogy ez nem így működik. Ha egy férfi megtudja, hogy a nőnek gyereke van, akkor többnyire azonnal meggondolja magát, és lelép. – Ha pedig nem lép le, akkor is csak szexet akar.

– Akkor ne mondd meg neki azonnal. Adj időt neki, hogy beléd szeressen, és mondd el később.

Mỹ megrázta a fejét.

– Ez nem egyenes dolog.

– Ha azt mondja, hogy szeret, aztán kihátrál a házasságból a kislányod miatt, akkor úgyis jobban jársz, ha nem maradsz vele. De az a nő ismeri a fiát, és téged választott. Meg kell próbálnod. Legalább nyaralhatsz egyet náluk. Nem érdekel Amerika? Amúgy Amerikán belül hová mennél?

– Kaliforniában él a család, de nem hiszem, hogy kibírok olyan hosszú távollétet.

Mỹ megsimogatta kislánya puha babaarcát. Soha nem szakadt el tőle egy napnál tovább. Mi lesz, ha Ngọc Anh azt hiszi, elhagyta őt?

Mỹ anyja a homlokát ráncolta, aztán felkelt, és keresgélni kezdett a sarokban, ahol egy halom dobozt tartott. Ezekben a személyes holmiját rejtegette, és senkinek nem volt szabad hozzányúlnia. Gyerekkorában Mỹ gyakran kutatott titokban, főleg a legalsó dobozban. Amikor az anyja pont ezt nyitotta ki, és átfésülte a tartalmát, hevesebben kezdett dobogni a szíve.

– Édesapád is onnan jött. Nézd csak. – Anyja egy elsárgult képet nyújtott át, amin egy férfi állt, és átölelte a vállát. Mỹ már sokszor látta a képet, órákon át fürkészte, vizsgálgatta, hátha kiderül, hogy a férfi szeme zöld, és hogy tényleg ő az apja, de nem talált bizonyos, árulkodó jelet. A képet távolról csinálták, a férfi szeme színe nem látszott eléggé. Sőt, őszintén szólva leginkább barnának tűnt.

Az ingén azonban jól olvasható volt a felirat. Cal Berkeley állt rajta.

– „Cal” ezek szerint Kalifornia? – kérdezte Mỹ.

Anyja bólintott.

– Igen, utánanéztem. Híres egyetem. Talán, ha arra jársz, megnézheted. Talán… megpróbálhatod megkeresni apádat.

Mỹ szíve hatalmasat dobbant.

– Elárulod végre a nevét? – kérdezte suttogva. Eddig csak annyit tudott, hogy „Phil”. Amikor a nagyanyjával kettesben volt, az öregasszony gyakran motyogta utálkozva:

– Az a Phil. Mister Phil. Gaz csábító Phil.

Mỹ anyja kesernyésen elmosolyodott.

– Azt mondta, hogy a teljes neve nem szép. Mindenki Philnek hívta. Azt hiszem, a vezetékneve L-lel kezdődött.

Mỹ reményei ezzel máris semmivé foszlottak.

– Akkor lehetetlen megtalálni.

Anyja elszántan folytatta:

– Ha meg sem próbálod, úgy biztosan lehetetlen. Talán a drága, modern számítógépekkel tudnak neked valami listát készíteni. Ha kitartó vagy, akkor van esély.

Mỹ az apja fényképére pillantott, és érezte, hogy egyre jobban vágyik rá, hogy megismerhesse. Kaliforniában él vajon? És mit szólna, ha Mỹ megjelenne, és bekopogtatna hozzá? Megvádolná, hogy pénzt akar kérni? Vagy boldog lenne, hogy van egy lánya, akiről nem is tudott?

Megnyitotta Khải képét a telefonján, és a két képet egymás mellé tette. Mit láthatott Cô Nga, amiért úgy határozott, hogy Mỹ illene a fiához? Vajon Khải is így látja majd? És elfogadná Mỹ kislányát is? Vajon Mỹ apja elfogadná a lányát?

Anyjának igaza van. Csak akkor derül ki a válasz, ha megpróbálja. Mindkét kérdésre csak akkor derül ki a válasz.

Üzenetet írt Cô Ngának, és elküldte:

Igen. Megpróbálom.

– Megpróbálom – mondta az anyjának. Szerette volna, ha magabiztosan beszél, de remegett a gyomra. Mibe keveredett?

– Gondoltam, hogy így lesz, és nagyon örülök. Amíg elutazol, mi majd gondját viseljük Ngọc Anh-nak. Most aludj. Holnap még dolgoznod kell. – A lámpa elaludt, de a sötétben Mỹ anyja még hozzátette: – Tudnod kell, hogy egy nyár rövid idő, és nem fogod tudni a hagyományos utat járni. Úgy kell játszanod, hogy nyerj, még akkor is, ha nem vagy benne biztos, hogy akarod azt a férfit. Ha nem gonosz ember, később még megszeretheted. És ne feledd, hogy a jó kislányok nem nyerik meg a férfiakat. Legyél rossz, Mỹ.

Mỹ nagyot nyelt. Tudta, mit ért az anyja a „rossz” alatt, és meglepte, hogy ilyesmi egyáltalán szóba kerülhet a nagyanyja jelenlétében.