Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök I.– Riva nővérek-sorozat, 2018

Mennyei bűnök II. – Riva nővérek-sorozat, 2019

© R. Kelényi Angelika, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Utassy Dóra

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-65-6

Kamillának…

1.

Június 3., hétfő

Aznap reggel úgy ébredtem, mintha egy tengerparti bungalóban heverésznék, kilátással a végtelenre. Szinte éreztem a könnyű szellőt, mely meglibbentette az arcomba szemtelenkedő, rakoncátlan hajszálaimat. Elmosolyodtam, és kinyitottam a szememet. Bekandikált a nap a hálószobámba; a ritka pillanatok egyike Londonban. Kinyújtottam a kezem az éjjeliszekrény felé, és rámarkoltam a telefonomra. Hét óra volt, vagyis csoda történt. Több csoda is egyszerre, hisz magamtól ébredtem, és reggel hét órakor már melegen sütött a nap. Éreztem, hogy ma minden pillanatot százszázalékosan meg kell élnem, oda kell figyelnem az apró jelekre, mert ez a hétfő páratlan lesz, minden szempontból…

Lassan kóboroltak a gondolataim, nem siettettem őket. Nem ugrottam ki az ágyból, és nem rohantam a fürdőszobába, hogy egy gyors zuhany után összecsapjam a szokásos, háromperces sminkemet.

Elégedetten élveztem a napsütést, az ajándékba kapott időt, amikor váratlanul Marilyn Manson üvöltött rám a telefonomból; Tainted Love, az ébresztőm. Addig-addig húztam a lustálkodást, amíg észrevétlenül negyed nyolc lett. Kinyomtam a zúzós zenét, és nagyot nyújtóztam. Elhatároztam, hogy eszemben sincs kapkodni, hiszen úgysem késem el, és ha mégis, akkor meg mi van? Mindig pontos vagyok, akár egy Doxa óra, egyszer én is elengedhetem magam, vagy nem? Ez az én reggelem volt. Ráérősen tápászkodtam fel, az üdvözült mosoly még mindig az ajkamon játszott, ahogy két percet ücsörögtem az ágy magas, aloe verás, antiallergén, memóriahab-betétes matracán, melyről le sem ér a lábam, ha a fenekemet egészen hátratolom. Aztán felálltam, az ablakhoz sétáltam, kitártam mindkét szárnyát, és nagyot szippantottam a kora nyári, balzsamos levegőből… de hamar elfintorodtam, amikor rájöttem, hogy nem is annyira balzsamos, mint inkább enyhén büdös, mintha a közeli pékségben odaégették volna a kenyeret. Megráztam a fejem, és ismét elmosolyodtam. Igenis balzsamos, friss, kenyérillattal teli… Kilestem az utcára. Mint oly sokszor, most is megállapítottam, milyen veszett szerencsés vagyok, hogy a Pimlico Road 49.-ben lakom. Az összes ismerősöm irigyelt ezért, hiszen ez egy kifejezetten előkelő környéknek számított, ahol magasak a lakásárak, kicsi az átmenő forgalom, a viktoriánus épületek csodás állapotban magasodnak, és zöld fasor szűri a levegőt. Igen, azt a balzsamost. Ráadásul központi helyen van, bárhova könnyedén elérek innen.

Nyitva hagytam az ablakot, és komótosan a konyhába sétáltam, rá sem néztem az órára. Készakarva fogtam vissza magam, nehogy akár egy jelet is, egy apró szépséget is elszalasszak. Kávét főztem, sok tejjel, hogy a gyomrom ne készüljön ki idő előtt, pláne, hogy tudtam, aznap még bizonyára legalább hármat betermelek. A kávéfőző dizájnos gömbölydedségét is megcsodáltam, mintha ma látnám először, pedig már vagy egy éve elvertem rá egyhavi fizetésem. Kiválasztottam a kedvenc kapszulámat, és egy percen belül a konyha megtelt kávéillattal, a bögrém pedig gőzölgő finomsággal. A rózsaszín begóniákkal díszített porcelánbögrém, melynek az egyik oldalán az Eiffel-torony bújik elő a begóniák közül, ha megfordítom, akkor pedig egy csinos, világoskék bicikli dől neki. Sosem gondolkodtam még el azon, vajon miként tartja meg egy cserép begónia a bringát, és hogyan kandikálhat ki mögüle az Eiffel-torony, és úgy egyáltalán, mi köze van e három dolognak egymáshoz. Feladtam a felesleges agyalást, visszaléptem az ablakhoz, a bögrét letettem a széles, fehér párkányra, majd az ott heverő cigarettásdobozból kihúztam egy nőiesen vékony szálat. Az utolsót. Mármint számomra az utolsót. Na jó, igaz, hogy tegnap is elszívtam az utolsót, sőt tegnapelőtt is, de úgy gondoltam, talán ez a mai valóban az utolsó szál lesz, hiszen ma csodák történnek. Lehet, hogy pont ez lesz a harmadik csoda, június harmadikán. Meggyújtottam a cigit, és azzal a biztos tudattal, hogy végre sikerült leszoknom a dohányzásról, mélyen beszívtam, majd kifútam a füstöt. Fájdalmasan búcsúztam az ablakon kisurranó szürke füstkarikáktól. Felültem a párkányra, és nekidőltem az ablakkeretnek. Lepillantottam az utcára. A második emeleten lakom, ha most kiesnék, valószínűleg nem élném túl – merült fel bennem, és ijedtemben beleszívtam a cigibe. Vajon hogy jutott ez az ostobaság az eszembe, ilyen különleges napon? A harmincötödik születésnapom szent napján.

A harmincöt éves Caroline Wood nem gondolhat a halálra, amikor süt a nap, az utolsó szál cigijét szívja, hogy hátralévő életét egészségesen és illatosan élje le – feddtem meg magam gondolatban.

Jó munkám van… majdnem tökéletes, mert, bár álmaim munkahelyén dolgozom, sajnos nem éppen abban a pozícióban, melyben szeretnék. London egyik neves női magazinjánál, a CBM-nél a főszerkesztő asszisztense vagyok. Valójában titkárnő, aki kávét főz – megjegyzem, egész jót –, felveszi a telefonokat, szervezi a főnöke találkozóit, és adminisztrál, adminisztrál, vég nélkül… Ahogy ezt végiggondoltam, hirtelen egy felhő takarta ki a napot, és árnyék vetült az ablakpárkányra is. Megborzongtam. Ez egy jel.

Néztem a libbenő füstöt, majd újra az utcát figyeltem. A lakásomtól nem messze áll az előkelő Orange Hotel, azt bámultam. Nyílt a hotel kávézójának ajtaja, és kilépett rajta egy fiatal pár. Mindketten papírpoharas kávét szorongattak, a lány belekarolt a fiúba, és egymásra nevettek. Lépteiket összehangolva sétáltak az utcán, talán a munkahelyük felé tartottak… együtt.

Nekem nincs kivel összehangolnom a lépteimet. Nincs senki, akivel együtt tölthetném a reggeleket, nem beszélve az éjszakákról. Bár… talán akadna, ha nem válogatnék, és megfelelne számomra az is, aki „elég jó”. Nekem azonban csak a „nagyon jó” lehet elég jó. Felsóhajtottam. Caroline! Harmincöt vagy, egyedül fogsz meghalni, és a csontvázadra évtizedek múlva találnak csak rá egy régészeti ásatáskor.

Elnyomtam a cigit, kiürítettem a kukába a hamutálat, majd gyors mozdulatokkal elöblítettem. Beálltam a zuhany alá, végül a fogamat is alaposan megsikáltam. Már nem éreztem magamon a cigiszagot, elégedetten vettem magamra a ruháimat. Vörösesszőke, vállig érő hajamat laza kontyba csavartam, aligsminkemet valóban három perc alatt dobtam fel, és a tükörképemre vigyorogtam. Ahhoz képest, hogy harmincöt vagyok, elég jól tartom magam – döntöttem el, belebújtam a tornacipőmbe, ajándéktasakba dugtam a fekete tűsarkúmat, majd ellenőriztem a táskámat. Kihúztam belőle a piros esernyőt, egy pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy itthon hagyom, de aztán visszagyömöszöltem, hisz itt sosem tart sokáig a napsütés, ez London. Kulcsok a kezemben, a telefonom a táskám cipzáras külső zsebében, a bérletem mellette. Kikaptam a szemetesből a cigivel és hamuval bebüdösített zsákot, és úgy húztam fel az orrom, mintha nem is én dobtam volna oda néhány perccel ezelőtt a csikket. Lélekben már akkor leszoktam, amikor az utolsó slukkot beszívtam, és az utolsó kis füstgomoly kiröppent az ablakon. Azt mondják, fejben dől el minden. Az én fejemben most eldőlt; a harmincötödik születésnapomon nemet mondok a dohányzásra, és az álomférfit sem úgy keresem tovább, ahogy eddig. Valamit igen vacakul csinálhatok, ha még mindig nem sikerült találnom egy hozzám illő pasit, akivel boldogan tervezgetnénk a jövőt. Már azon is gondolkodtam, hogy valószínűleg nem született még meg az a magas, szőke/barna, széles vállú, jóképű, kék/barna/zöld/szürke szemű atléta, aki okos, jó a humora, fejlett az érzelmi intelligenciája, és halálosan szerelmes belém. Éppen belém, én pedig belé, mert lássuk be, nem lényegtelen az sem, hogy én mit érzek. Nem vagyok kapcsolatfüggő, de most már épp ideje lenne találkoznom valakivel, aki legalább annyira érdekel, hogy egy második randira is hajlandó legyek elmenni.

Bezártam az ajtót, és futólépésben vettem lefelé a lépcsőfokokat. Egyszer valaki azt mondta, hiába eszem rengeteget, azért nem hízom el, mert képtelen vagyok sétálni, olyan gyorsan közlekedek, hogy az futásnak is beillene, és a lépcsőn is folyton rohanok, ugrálok, akár egy gyerek. Szerintem meg azért nem híztam el idáig, mert a cigi felpörgette az anyagcserémet, úgyhogy várható, hogy a mai naptól gömbölyödni fogok, és nem pont ott, ahol szeretnék. Egyébként sem eszem rengeteget, csupán szeretem a finom ételeket, a különlegességeket, az új ízeket, az illatokat, érezni a fűszerek harmóniáját, szeretem az első falatot megízlelni… de nem eszem sokat, csak gondolatban. Az evés számomra több, mint táplálkozás. Amikor finom ételt kóstolok, az olyan, mint egy új szerelem, egy első randi; izgalmas, és nem tudom, mi lesz a vége. Vagy az első pillanatban elvarázsol, vagy nem, és ha nem, akkor nem lesz belőle hosszú távú kapcsolat. Ezért sem járok soha gyorsétterembe; én az élvezetért eszem, nem azért, hogy jóllakjak.

Miközben kiléptem az utcára, belém hasított, mi mindennel jár együtt a leszokás. Nem csupán a nikotinadagom vész el, de a csinosnak mondott alakom is, hacsak nem fogok hozzá a sportoláshoz. Például esténként futhatnék a Hyde parkban, de számomra a futás pokolian unalmas, lábat és tüdőt próbáló kínzás, melyet eddig meghagytam a bolondoknak és a fanatikusoknak. Aztán ott a diéta. Mostantól agyő édesség, agyő krumpli, agyő kenyér… Megráztam a fejem. Egyre sanyarúbbnak éreztem a sorsomat. Ennyi lemondás, és milyen csekélyke eredmény; függetlenség, legalábbis a cigitől, illatos ruhák, friss lehelet, és persze a tüdőrák esélyének csökkentése. Aztán Churchillre gondoltam, aki kilencvenegy évet élt, miközben végigbagózta és whiskyzte az életét. Elhaladtam az Orange mellett, és szinte sajnáltam, hogy már otthon kávéztam egyet, olyan jó illatot hozott magával egy nő, aki épp kilépett a kávézóból.

A Victoria pályaudvar felé tartottam, még nagyjából hét percet kellett gyalogolnom, hogy elérjem a metrót. Egy magas férfi jött velem szembe, baseballsapkát viselt, és napszemüveget, épp olyan vállas és természetesen elegáns mozgású volt, mint Ben. Ben, aki miatt úgy döntöttem, máshogy keresem ezentúl az álomférfit. Ben, aki úgy hiszem, folyamatosan átver, akinek nem vagyok elég fontos, sőt, akinek, úgy tűnik, minden fontosabb nálam. Ben, aki hetekre eltűnik, majd úgy tér vissza, mintha mi sem történt volna, hogy másnap újra csak eltűnjön. Aki olyan elfoglalt, hogy egyszerűen nem jut rám ideje, és akinek annyira kerek az élete, hogy egy nő valójában csak egy szem cseresznye az ő habostortáján: nem feltétlenül szükséges, de dísznek megteszi. Amikor velem van, imád, aztán egy hétre elfelejt, majd újra imád, nekem pedig most már elegem van a random imádásból. Csodálatos napokat töltöttünk együtt. Azt a hatot. Minden alkalom mennyei volt, mintha egymásnak teremtettek volna bennünket. Tudtam, hogy a majdnem kapcsolatom Bennel megakadályoz abban, hogy kinyissam az ajtót más férfiak előtt. Azok az elképesztően fantasztikus randik reménnyel töltöttek el, és az, hogy kéthetente felbukkant, ébren tartotta bennem a tüzet. Mindig megérezte, mikor kell jelentkeznie ahhoz, hogy megtartson, mindig tudta, mit mondjon, hogy újra megkapjon, és elfelejtsem, hogy igazából csak lebegtet.

Felsóhajtottam, és kiűztem Ben érzéki ajakvonalát a gondolataimból, helyette kikotortam a bérletemet, és az érzékelőhöz érintettem. Rövidesen a metrón zötyögtem, és már nem mosolygott úgy a lelkem, mint ébredéskor. A fejemet vertem volna a falba, amiért hagytam, hogy a sötét gondolatok ismét eluralkodjanak rajtam, és az egyáltalán-nem-kilátástalan-helyzetemet totális csődként értékeljem. Ránéztem a szemben ülő nőre, aki mellett két kisgyerek mocorgott, hol az egyikre, hol a másikra förmedt rá, az arca fáradt volt, és látszott, hogy olcsó, kopottas ruháit csak úgy felkapkodta, nem törődve az összhanggal. Ő nem valószínű, hogy reggel megélte azt a napsütötte pillanatot, ami nekem megadatott.

Igenis hálásnak kell lennem.

Van saját lakásom a Pimlicón, amit a nagymamámtól örököltem.

Van állásom, amivel épp eleget keresek ahhoz, hogy ne legyenek alapvető megélhetési gondjaim, bár ahhoz édeskevés, hogy luxusra költhessek belőle.

Még CSAK harmincöt éves vagyok, előttem az élet.

Nem vagyok beteg, nyomorék vagy retardált. (Legalábbis remélem.)

Élnek a szüleim, és vannak barátaim.

És néha ott van Ben, a barna hajú óriás, aki, ha rövid időre is, de boldoggá tesz.

Éreztem, hogy a combomon megfeszül a farmer, ahogy megmozdulok. „Ez pár hét múlva rám sem jön…” – pillantottam a nadrágomra, melyet a leszokásom miatt minden bizonnyal rekordsebességgel fogok kihízni. Felálltam inkább, kényelmesebb volt ácsorogni, és úgyis leszállni készültem a következő állomáson. Gyalog csak tíz perc a CBM szerkesztősége. Végigsétáltam a Tottenham körúton, majd bekanyarodtam az azonos nevű mellékutcájába. Elegáns környék ez is, szeretem, hogy kávézó kávézót ér, csinos kis kirakatok tarkítják az utcát, divatosan kisvárosi hangulatot keltve London közepén. Beléptem az épületbe, intettem a recepcióslánynak, majd felszaladtam a lépcsőn. Ismét eszembe jutott Ben. Itt, a lépcsőn ismerkedtünk meg, összeütköztünk a kanyarban, amikor ő lefelé, én pedig felfelé haladtam. Egymásra néztünk, engem meg levert a víz a pillantásától. Basszus, milyen tekintete van. Ő elnézést kért, és kivillantotta tökéletes fogsorát, én pedig arra gondoltam, hogy olyan, akár egy ragadozó, aki zsákmányt lát bennem. Megkérdezte, jól vagyok-e, viccesen megjegyezte, hogy szívesen ütközne velem újra, talán egy kávéval súlyosbítva a helyzetet, mire én aléltan a filmbe illő pillanattól, igent bólintottam. A kávéból aztán akkora szex lett, hogy nyilvánvalóan az egész utca hallotta. Úgy vonzott, mint méhet a mézes csapda, ha hozzám ért, kisült az agyam, és úgy követtem minden mozdulatát, mint egy zombi, ha pedig megcsókolt, magától csúszott le a bugyim. Elementáris hatással van rám… – morfondíroztam, majd dühösen felfújtam az arcomat, amiért ismét csak rá gondolok.

A szerkesztőség hatalmas terme méhkasként zsongott. Néha kifejezetten utáltam, hogy nyitott légterű irodában dolgozunk; nincs az embernek egy pillanatnyi nyugta sem, akárki leolvashatja az arcomról, milyen kedvem van, hallják a telefonbeszélgetéseimet, akár a levelezésemet is elolvashatják, ha a hátam mögé lopódznak, tehát esélyem sincs, hogy bármit is eltitkoljak. Úgy dolgozunk itt, mintha egy nagy és zavaros család volnánk, melyben mindenki beleszól mindenki életébe.

Rámosolyogtam a rövid fekete hajú Lizzyre, a pszicho-rovat vezetőjére, aztán töretlenül haladtam a helyem felé, de a hangja megállított.

– Miss Jeanett üzent, hogy menj be hozzá. Csodálkozott, hogy még nem vagy itt.

Megpördültem, és Lizzyre bámultam.

– Ideges? – A hangom túl éles volt, nem szándékosan, de ma van a születésnapom, ne cseszegessen senki, még maga Miss Jeannett se.

Lizzy megvonta a vállát, és újra a monitorjába mélyedt.

Az asztalomhoz léptem, ledobtam a táskámat a székre, majd az egyetlen zárható helyiség felé pillantottam. Az üvegkalitkából Miss Jeanett is épp felém nézett, és türelmetlen mozdulatot tett, melyet jól ismertem, és semmi jót nem jelentett. A főnökasszony utált várni, de rám nem lehetett panasza, így nyugodt léptekkel mentem az ajtajához. Az irodáját, ahhoz képest, hogy egy üvegkalitkában volt, elég konzervatívan rendezte be. Sötétbarna íróasztal, mögötte főnöki bőrfotel, vele szemben egy vallatószék, a falnál egy kulcsra zárható iratszekrény, a tetején számtalan kiadvány, brosúra, és egy cserép kókadt virág, a bal oldalon egy fényes felületű, nagyméretű tárgyalóasztal, bézs színű, fényes kárpittal bevont székekkel. Elegáns volt, távolságtartó, és ugyan ellenállt a divatnak, mégis kifinomult hatást keltett.

– Mondja, Miss Wood, magának nincs ébresztőórája? – kezdte gúnyosan, mintha legalábbis naponta késtem volna el. Az alacsony, filigrán, rendkívül elegánsan öltözködő, keret nélküli szemüveget viselő asszony felpattant, és idegesen kezdett járkálni magas sarkú cipőjében. Végignézett rajtam, majd tekintete megállapodott a tornacipőmön.

„Zsebsárkány…” – gondoltam, de hamar elszégyelltem magam, hisz soha nem beszélt velem még számonkérő hangon. Senki nem tudta, hány éves, lehetett egy kissé fáradtabb negyvenes, vagy igencsak jól karban tartott ötvenes is, csak találgattuk a korát. Alapvetően tiszteltem Miss Jeanettet, felépített egy magazint, kézben tartotta, sikerre vitte, úgy, hogy nem pénzelte zsíros férj vagy gazdag apa. Természetesen mindezt nem Miss Jeanett-től tudtuk, ő semmit nem osztott meg velünk az életéről. A szerkesztőségben szájról szájra terjedt a CBM története, a kezdetektől itt dolgozó kollégák elmesélték az újoncoknak, majd azok is továbbadták a soron következőknek. Ki tudja, hogy az eredeti sztori mivé duzzadt és színesedett az évek során, már egy kolléga sem dolgozott az újságnál a kezdőcsapatból. Mindenesetre, a pletyka szerint példaértékű volt a CBM felfutása. Egy apró, nőknek szóló tanácsadó weboldalból nőtte ki magát, olyannyira, hogy mára a legnagyobbak közt tartották számon. Színes cikkei, utazással, kultúrával, lakberendezéssel és életvezetési tanácsokkal tűzdelt posztjai rengeteg olvasót vonzottak. Ez már csak azért is nagy dolognak számított, mert Miss Jeanett egy cseppet sem szorgalmazta a bulvárcikkeket, a celebekről szóló szaftos pletykákat, mégsem tűnt el a magazin a süllyesztőben, álló csillagként ragyogott a londoni média egén. Ugyanakkor, nála iszonyatosan nehezen lehetett előlépni. Ha titkárnőnek vesz fel valakit, akkor azt titkárnőként viszik el innen koporsóban. Minden kísérletemet, hogy más területen is kipróbáljon, szinte azonnal és kategorikusan elutasította. Ezért viszont utáltam. Utáltam a vaskalaposságát és azt, hogy fel sem merült benne, hogy lehetőséget adjon a fiatalabbaknak. Mégis, még mindig jobb volt mellette kávét főzni, mint mondjuk egy ingatlanirodában ügynökként dolgozni.

Egész életemben arra vágytam, hogy írhassak, hogy abból tartsam fenn magam, ami számomra öröm és kikapcsolódás, és amit szerintem mindennél jobban csinálok. Az adminisztrációnál mindenképp. Persze, erre sokan mondják, hogy büdös a munka, és szórakozásból akarok megélni, de ez nem igaz. Gyerekkorom óta érzem magamban a tehetséget, kár, hogy eddig más nem vette észre, milyen zseniális a stílusom. Hiába fogtam bele egy blogba, nem akart növekedni a követőim száma. Pedig tudtam, a blogom színvonalas és eredeti, bár maga a téma lehet, hogy kissé elcsépelt. Két kedvenc elfoglaltságom, az evés és az írás kombinációjából született valódi szerelemgyerekként, mégsem lett világszám, ahogy azt a statisztika is mutatta. Lelkesen járom London éttermeit, és még lelkesebben írom meg a gasztronómiai élményeimet páratlan humorral, mégsem vevő rá a nép. Egyszer megpróbáltam felnyitni Miss Jeanett szemét, milyen hihetetlenül sikeres is lehetne a lapban egy étteremajánlóval egybekötött gasztro-élmény rovat, mire elküldött, hogy mosogassak el, mert a szerkesztők mocskos disznók, és értekezlet után otthagyják a kávéfoltos bögréiket a tárgyalóasztalon. Egy másik próbálkozásomat azzal törte derékba, hogy közölte, minden mester maradjon a kaptafájánál, én ne akarjak írói babérokra törni, inkább végezzem tisztességesen a munkámat, ott is van még hova fejlődnöm.

– De van órám, Miss Jeanett, és mindössze öt percet késtem – mondtam meglehetősen ingerülten, ami egyébként jellemző volt rám, ha úgy éreztem, igazságtalanul bánnak velem, noha a főnökömmel szemben még nem volt merszem megütni ezt a hangot. El is csodálkoztam magamon, de nem volt időm azon morfondírozni, hogy a kirúgásomat készítettem-e elő harmincötödik születésnapom reggelén, vagy megveregessem a vállamat, amiért ki mertem nyitni a számat.

Miss Jeanett felkapta a fejét a szokatlan válaszra, szemöldökét felvonta, szemüvege az orra hegyére csúszott, úgy lesett rám fölötte.

– Bal lábbal kelt fel, Miss Wood, vagy egyszerűen elment az esze ezen a szép reggelen?

– Bocsásson meg, Miss Jeanett, de nagyon rosszulesik, hogy megszid a késésért, miközben mindig én vagyok az első a szerkesztőségben. Különösen rosszul esik ez a születésnapomon.

Nem is tudom, hogy csúszott ki a számon az utolsó mondat, hirtelen helytelennek és számonkérőnek éreztem, mintha Miss Jeanettnek legalábbis tudnia kellett volna, hogy mikor születtem, és bosszankodnék, amiért nemhogy nem köszöntött fel, de még meg is dorgált. Gyerekes és kicsinyes megjegyzés volt, és bele is pirultam a modortalanságomba.

– Ma van a születésnapja? És ez talán magára van írva? – A szavai ugyan cseppet sem voltak kedvesek, a hangja azonban egy hangyányit lágyabban csengett, mint az imént.

– Nem… nincs, elnézést, kicsúszott a számon.

– Na, üljön le, Miss Wood! – mutatott az asztalával szemben álló székre, majd ő is leült. Megigazította tökéletes kontyba fésült gesztenyebarnára festett haját. – Gondjaim vannak, és nincs szükségem felesleges konfliktusokra. – Levette a szemüvegét, majd az asztalán heverő kendővel megdörgölte a lencsét. Ahogy rám pillantott, meglepetten láttam, hogy mindig élénk kék szeme most fátyolos, mintha nem sokat aludt volna. – Hozza be nekem az elmúlt félév összes statisztikáját, készítsen kimutatást, különös figyelmet szentelve a „Határtalan szerelem” rovat cikkeinek. Pontosan akarom tudni, milyen elérése volt az elmúlt időszakban a posztoknak, és hány kattintást hozott, napra lebontva. És ne szóljon erről senkinek. Érti? Senkinek.

Meglepetten bámultam Miss Jeanettre, mivel semmit sem értettem. Még soha nem kért ennyire részletes statisztikát tőlem, eddig legfeljebb arról kellett beszámolót készítenem, hogy globálisan hány kattintást ért el a lap, a részletekről a rovatvezetők számoltak be.

– Történt valami, Miss Jeanett? – bátorkodtam feltenni a kérdést, mire a főnökasszony felhördült.

– Történt bizony. Vannak itt hálátlan patkányok… eh nem bántom a patkányokat… – megrázta a fejét, aztán mintha észbe kapott volna, folytatta:

– Nos, valójában nem tartozik magára. Csak készítse el a kimutatást, de nagyon gyorsan. Még ma szükségem van rá!

Nem kérdezősködtem tovább, sejtettem, hogy azzal csak felhergelném.

– Igen, Miss Jeanett – álltam fel, és tudtam, valóban nagy baj lehet, ha arra sem vette a fáradtságot, hogy eltitkolja előttem a dühét.

Mielőtt kiléptem volna az irodájából még utánam szólt.

– És boldog születésnapot, Caroline…

Visszanéztem, de már a monitora mögé rejtőzött, így nem láttam az arcát.

– Köszönöm – motyogtam döbbenten, majd behúztam magam mögött az üvegajtót.

„Tudja a nevemet…” – járt a fejemben, miközben bekapcsoltam a gépemet. Nem hittem volna, hogy tudja a keresztnevemet, mindenkit szisztematikusan a családnevén szólított, megtartva a kellő távolságot. Úgy tűnt, nem ereszkedik le az alkalmazottai közé. Ugyanakkor nem bánt velünk lekezelően, inkább csak távolságtartó volt, és merev, mint aki karót nyelt. Viccelődtünk rajta a háta mögött, hogy ha a karót kihúzná a seggéből, talán még egy férfi is akadna számára, de tulajdonképpen fogalmunk sem volt a magánéletéről. Akár még férjnél is lehetett, semmit nem jelentett a „Miss” megszólítás.

Nekiláttam a kimutatásnak, alaposabban, mint szoktam, mert engem is érdekelt, mi lehetett az oka a főszerkesztő feldúltságának.

Szép lassan rájöttem, hogy Amanda Main, a „Határtalan szerelem” rovat vezetője valóban meglepő statisztikát produkált, olyannyira, hogy nem is értettem pontosan, mindez hogyan történhetett. Az egyik héten csúcsot döntött a kattintásszám, a rákövetkezőn szinte nem is kattintott senki a rovat cikkeire. Majd újra felívelt az olvasottsága, aztán váratlanul ismét a nullával volt egyenlő. Elképzelésem sem volt róla, mi ez a lehetetlen ingadozás, döbbenten bámultam a számokat. Aztán visszafelé kezdtem lekérdezni a statisztikát, és látható volt, hogy egy hónappal ezelőttig lassan ugyan, de biztosan íveltek felfelé a számok. Szépen, folyamatosan gyarapodott az olvasók száma. Összevetettem az elmúlt három hónappal, és megállapítottam, hogy sokkal több olvasónk azóta nem lett, viszont voltak olyan hetek, amikor szinte egyetlen látogató sem kattintott a „Határtalan szerelem” rovat cikkeire. Megráztam a fejemet, és egy darabig csak bámultam a monitort. A gyomrom korgása szakította félbe a parttalan agyalást, nem jutottam semmire, hiába olvastam a számokat ötszázadjára is. Kinyomtattam az anyagot, és elindultam Miss Jeanett irodája felé a papírokkal.

Amikor beléptem, láttam, hogy már összeszedte magát, nyugodt arccal vette át tőlem a statisztikát, és azonnal belemélyedt. Egy szóval sem mondta, hogy menjek a dolgomra, talán el is felejtette, hogy ott állok az asztala előtt. Három percébe sem telt, hogy átnézze a kimutatást, sőt, valójában úgy tűnt, meg sem lepte az, ami benne állt.

– Gondolom, már tudja, miről van szó – pillantott fel a szemüvege mögül. A tekintete borús volt, de valamivel élénkebb, mint reggel.

Nem számítottam arra, hogy beszélgetést kezdeményez, arra pedig végképp nem, hogy a „Határtalan szerelem” rovat furcsa statisztikája lesz a téma, így csupán nyögtem egyet.

– Ugye? Maga is látja, hogy mi folyik itt!

Eszelősen pörgettem az agyam, hogy értelmes választ adjak, pedig számomra most is épp olyan rejtély volt a kimutatás, mint egy órával ezelőtt, mégsem akartam, hogy Miss Jeanett azt higgye, ostoba vagyok, és gőzöm sincs róla, mit kéne látnom, így bólintottam, és csak remélni tudtam, hogy nem kérdezi meg a véleményemet.

Nos, sosem voltam szerencsés alkat, úgyhogy utolsó reményem is szertefoszlott, amikor feltette a rettegett kérdést.

– És mi a véleménye? – Érdeklődve nézett rám. Máskor mit nem adtam volna ezért az érdeklődő pillantásért, hogy kikérje a véleményemet, most azonban csak álltam bénán, és igyekeztem okos arckifejezést felvenni.

– Durva… – kockáztattam meg a kvázi semleges választ, mire ő lecsapta a szemüvegét az asztalon heverő papírokra.

– Az nem kifejezés, Miss Wood! Az nem kifejezés! Most azonnal menjen, kérem, Miss Main asztalához, vigye oda ezt – adott a kezembe egy lapot –, mondja meg neki, hogy pakolja össze a személyes holmiját, és takarodjon a szerkesztőségből.

Ránéztem a lapra, és átfutottam. Miss Jeanett úgy rúgta ki Amanda Maint, mint egy rühes kutyát. Precízen, gyorsan, indoklás nélkül. Azonnali elbocsátás, ami csak azoknak jár, akik valami főbenjáró bűnt követnek el.

Szó nélkül bólintottam, és elindultam Amanda asztalához, mely a nyitott terem végében állt. A kolléganő nyugodtan ült a helyén, belemélyedt a munkájába, látszott rajta, hogy egyáltalán nem aggódik. Mosolyogva pillantott fel rám, amikor megálltam mellette.

– Hoztál valamit, Caro?

– Hoztam… – dünnyögtem, és zavartan a kezébe nyomtam a felmondását. Ránézett, először elsápadt, majd elvörösödött. „Ez a baj az angol nők bőrével, minden azonnal kiüt rajta. A pirulás olyan látványos, mintha leöntöttek volna vörös festékkel” – gondoltam, látva Amanda színváltozásait. Én is hasonlóképpen pocsék bőrrel rendelkezem, hiába mondja anyám, hogy igazi angol rózsa vagyok, finom, púderszínű bőrrel, apró szeplőkkel… bah.

– Akkor… akkor most mi van? – dadogta Amanda, amikor megtalálta a hangját.

– Most az van, hogy össze kell pakolnod a személyes cuccaidat, és el kell hagynod a szerkesztőséget.

– És te itt őrködsz addig felettem?

– Hát… – bólintottam. – De mit csináltál, Mandy? Nem értem ezt az egészet…

– Baromságot… – motyogta maga elé, és szomorúan lehajtotta a fejét. – Irtó nagy baromságot, Caro, csak…

– Csak mi?

– Csak nem hittem, hogy észreveszi – bökött fejével az üvegkalitka felé.

– De…

Amanda megrázta a fejét, és nem magyarázta meg a dolgot, pedig fúrta az oldalamat a kíváncsiság, na meg sajnáltam, mert kifejezetten kedveltem a lányt. Vicces volt, és jószívű, egyáltalán nem feltételeztem róla semmi olyasmit, ami miatt strázsálnom kéne, nem lop-e el valamit az irodából. Elkezdte összeszedni az apróságait; egy cserepes virágot, egy fotót róla és a pasijáról, egy körömlakkot, amit mindig a fiókjában tartott vész esetére. Egy kis doboznyi holmi gyűlt össze, még egyszer végignézett az asztalán, majd felállt.

– Le is kísérsz? – nézett rám, a szeme könnyes volt.

– Nem. Elég, ha az ajtóig kísérlek – feleltem kissé fátyolos hangon, mert megindított a látvány, ahogy megnyúlt képpel szorongatja a kis motyóját. Éreztem, bármit tett is, annak komoly oka lehetett.

„Ennyit a mai csodálatos hétfőről” – legyintettem magamban a napra, mely olyan édesen kezdődött, mint egy méteres vattacukor.

A többiek is értetlenül bámultak, amint Amanda kilépett az irodából, kérdőn néztek rám, de én csak megvontam a vállamat. Leültem a géphez, és láttam, hogy villog a Messenger. A szerkesztőségi lányokkal közös csetfalunkon kérdések záporoztak.

Mi a szar van?

Felmondott?

Kirúgta az öreglány?

Miért?

Egy pillanatra lehunytam a szemem, aztán gépelni kezdtem.

Munka után a Levanderben…

A Levander egy kávézó volt a Tottenham körúton, többnyire ott gyűltünk össze, hogy kieresszük a gőzt az egész napos robot után. Szerkesztők, cikkírók és én, néha hatan-heten, néha csak ketten-hárman, attól függően, kinek milyen fontos dolga akadt.

Mindenki leokézta a találkát, úgy tűnt, nem hagyja hidegen a társaságot, hogy egyik munkatársunk úgy repült, hogy mi mit sem tudtunk az elbocsátása okáról. Én is azt reméltem, hogy közösen kinyomozzuk a titkot, és képesek leszünk összerakni a képet.

Vánszorgott az idő, Miss Jeanett folyamatosan telefonált, le sem szakadt a füléről a mobil. Néha kért ezt-azt, de igazából unalmasabb volt a nap hátralévő része, mint a sokévi átlag. Látszott, hogy a főszerkesztő intézkedik, és senkit nem kíván beavatni a részletekbe. Sejtettem, hogy Amanda ügye kavarta így fel az állóvizet, de ezt mi az irodában egy cseppet sem éreztük a munkánkon, a szerkesztők és írók a szokásos feladataikat végezték. Ötkor Miss Jeanett kiviharzott a kalitkájából, és sietve távozott. Már csak abban bíztam, hogy hatig vissza sem jön, és nem néz ránk rosszallóan, amikor pontban a munkaidő végén eldobunk klaviatúrát, telefont, egeret, és egy emberként masírozunk el a szerkesztőségből.

Hatkor felálltam, és a táskámat a vállamra kanyarítottam. Körbenéztem, és láttam, hogy a többiek is pont azt teszik, amit én, kivéve egy-két ügyeletest, Anne-t és Vivet, akik lemondóan, hírekre éhes szemmel pillantottak ránk.

– Megírjuk, mire jutottunk – nyugtattam meg őket, aztán Lizzyvel és a többiekkel kisorjáztunk az ajtón.