A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emma Chase: Royally Endowed (Royally Series Book #3), 2017

Fordította

SERES NOÉMI

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Copyright © 2017 by Emma Chase

Hungarian translation © Seres Noémi, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5875-17-5

HETEDIK FEJEZET

LOGAN

Hét hónappal később

Leparkoltam a terepjárót a lakás előtt, aminek Ellie megadta a címét. Egy új lakás volt. Új szemeszter, új lakás – mondta.

Az esküvő után Nicholas herceg és Olivia hírneve Ellie Hammondra is keményen rátelepedett. Egy fiúkból álló rajongócsoportja verődött össze, és még a melle is egy külön oldalt kapott a Twitteren: @Elliecici – ami nem volt túl eredeti. A szarrágó paparazzók bármilyen alkalmat felhasználtak, hogy rázoomolhassanak Ellie bizonyos testrészeire. Halálra idegesítettek. Többször is vissza kellett fognom magam, hogy ne dugjam fel a fotós seggébe a teleobjektívjét.

Ellie a nővérével és annak férjével élt az esküvő óta egy exkluzív toronyházban, ami megkönnyítette a biztonsági feladatokat. De hogy Ellie miért akart elköltözni, az rajtam kívül álló ok volt, és hogy miért éppen novemberben, amikor farkasordító hideg volt odakint, az külön rejtélynek számított.

Tommy mintha olvasott volna a gondolataimban.

– Nicholas herceg és a nővéred lakosztályánál elegánsabb hely nem létezik. Mondd meg nekem, miért akarsz elköltözni?

Ellie felsóhajtott.

– Ha hiszitek, ha nem, Nicholasszal és Oliviával nem olyan könnyű együtt élni. Friss házasok és egymásba vannak zúgva. A szerelmük olyan, mint egy tündérmese. Mintha ők lennének Hófehérke és a Herceg. Úgy érzem, hogy elpusztulok egyedül. Annyira nyomasztó!

– Szóval akkor mi vagyunk a törpék? – kérdezte Tommy.

Felemeltem a kezemet.

– Stipi-stop, Szende!

Ellie nevetett és kinyitotta az ajtót, ahelyett, hogy megvárta volna, hogy megtegyem helyette. Utálom, amikor ő nyitja ki. A járdán értem utol, majd Tommy is kimászott, és Ellie másik oldalán csatlakozott hozzánk. Mindhárman a hatalmas, kocka alakú épületet néztük, ami Ellie új otthona lesz.

Annyira csúnya volt, lehangoló! Mintha elfelejtették volna befejezni.

– Biztos vagy benne, hogy ez az a hely? – kérdeztem.

Ellie felkiáltott:

– Ez az! A legtökéletesebb hely.

– A legtökéletesebb hely, hogy felakassza magát az ember.

– Ne vicceljetek már – legyintett rám. – Gyerünk! Vigyük a dobozokat!

Kivettük a dobozokat a terepjáróból, és besétáltunk. Odabent csak még elkeserítőbbnek tűnt a helyzet. A folyosó ázottkutya-szagtól bűzlött, a lakásban egyetlen kis szoba volt, s a falról hullott a vakolat. A padló néhány helyen rohadozott. A konyhában a legtöbb szekrényről hiányzott az ajtó. A felszerelések ősrégiek voltak, minden csupa zsír. A hely mintha arra várt volna, hogy lángra lobbanjon.

És Ellie nem kifejezetten elővigyázatos a gyertyáival.

Letettem a kezemben lévő dobozt, és halkan odasúgtam Tommynak.

– Megyek, beszélek a herceggel.

Bólintott.

– A számból vetted ki a szót.

Ellie-re mutattam.

– Ne hagyd egyedül!

Tommy nevetett.

– Ezen a helyen? Tesó, még csak pislogni sem fogok.

Nem sokkal ezután már a toronyházban ültem a könyvtárban, szemben velem Nicholas.

– Ellie új lakásáról van szó. Látta már?

Elvigyorodott.

– Tegnap este egész vacsora alatt erről mesélt. Nagyon izgatottnak tűnt, hogy végre egy kis függetlenséghez jut és a saját lábára állhat.

– De nem látta még a helyet személyesen, ugye? – folytattam.

Megállt a keze, nem szöszmötölt tovább a papírokkal.

– Nem. De a hangjából ítélve azt hiszem, lehet, hogy látnom kéne.

– Minél hamarabb, annál jobb.

Felállt a székéből, én pedig követtem a nappaliba, ahol Olivia az új jótékonysági esemény papírjait bogarászta. Amióta Lord Ellington megszerezte Ellie anyjának receptjét és olyan gyorsasággal kezdte árusítani a pitéket, amilyen sebességgel csak lehetett, a kávézó azóta nem szolgált fel pitét. Helyette meleg ételek, hideg szendvicsek és forró kávé várta azokat, akik csak beléptek a kávézóba.

Nicholas Olivia felé nyújtotta a kezét.

– Autókázzunk egyet.

Olivia felállt, s adott egy puszit Nicholas szájára.

– Hová megyünk?

– Ellie új lakásba költözik ma, meg kell néznünk.

– Azt mondta, hogy szeretné, ha várnánk ezzel, amíg berendezkedik.

Nicholasszal találkozott a tekintetünk a felesége csinos feje felett.

– Hát lepjük meg. A húgod szereti a meglepetéseket.

Amikor Olivia átlépte a lakás küszöbét, a szeme kikerekedett. Láthatólag nem csupán Ellie lepődött meg.

Furcsa, pattogó hangokat hallottunk, ami remélhetőleg egy másik lakásból jött.

– Sziasztok! – köszöntötte Ellie a nővérét és a sógorát. – Nem akartam, hogy ide gyertek, míg mindent el nem rendezek. Mit gondoltok? Hát nem nagyszerű?

Nicholas arról volt ismert, hogy mindig tudta, mit mondjon, de ez alkalommal ő is csak kereste a szavakat.

– Ez… valami…

Oliviától csak annyi tellett:

– Azta!

Ismét az a durrogó hang hallatszott. Mielőtt megjegyezhettem volna, Nicholas megkérdezte:

– Mi ez a hang…?

– Lövés hangja – szólalt meg Tommy. – Minden húsz percben lehet hallani. Ez a szegény ember harangja.

Egy szakállas csavargó, aki egy koszos, agyonhordott ballonkabátot leszámítva meztelen volt, bekukucskált, majd beintett az ablakon.

Visszaintettem.

– A szomszédok barátságosnak tűnnek.

Olivia odamasírozott az ablakhoz és lehúzta a reluxát, mire az egész leszakadt.

Lehet, hogy fel kéne újítani ezt a helyet? Vagy inkább porig rombolni.

– Miért van itt ilyen hideg? – kérdezte Nicholas.

Ellie elfintorodott.

– Nos, van egy kis gond a fűtéssel.

– Miféle gond?

– Hát az, hogy nincs.

Ellie felemelte az ujját.

– De semmi gond. Van egy tervem.

Nicholas összeráncolta a homlokát.

– Alig várom, hogy halljam.

– Arra gondoltam, hogy beszerezhetnék egy kültéri tűzrakóhelyet, és odatehetném az ablak alá, hogy a füst kimenjen az ablakon.

– Egy tűzrakóhely? – ismételte Nicholas.

– Nos – folytatta Ellie –, te is tudod, hogy az őslakos amerikaiak tüzet gyújtottak a jurta belsejében, és a füst a középen lévő kis lyukon távozott – magyarázta.

– Jurta? – értetlenkedett Tommy.

– Na jó – mondta Nicholas. – Tommy, legyen szíves, hozza azokat a dobozokat. Logan, maga pedig azokat ott a másik oldalon. Én pedig ezt viszem – mondta, és felemelte a két nagy dobozt, ami a lábánál hevert.

– Mit csinálsz? – kérdezte Ellie.

– Nem fogsz itt maradni – közölte vele Nicholas.

– Tudom, hogy nem tökéletes…, de én szeretem – nyafogta Ellie.

– Találunk neked egy másik helyet, amit szerethetsz. Sőt, ha akarod, megkérem a tulajt, hogy vegye ki a kéményt, ha ez boldoggá tesz, de itt akkor sem maradhatsz. Szó sem lehet róla.

– De…

– Te jó ég! – sikította Olivia, és ugrott egy nagyot. – Ott egy patkány! Egy hatalmas patkány!

– Ne bántsd! – kiáltott rá Ellie. – Már láttam korábban is. Meg akartam próbálni etetni. Már el is neveztem Rémynek a L’ecsóból. Olyan édes.

– Rémy mindjárt nem lesz olyan aranyos, amikor álmodban leharapja a lábujjadat – jegyeztem meg.

Rám szegezte az ujját. Édes volt és egyszerre dühös.

– Ezzel nem segítesz.

Olivia elkezdett bepakolni a dobozokba, mire Ellie odaugrott hozzá.

– Várj, Liv! Támogatnod kell, a húgod vagyok.

– Nem maradhatsz itt, Ellie. Semmi esetre sem.

– De hiszen ennek a helynek bája van – nyafogta Ellie.

– Szerintem te összekevered a bájt az üzenettel, amit egy sorozatgyilkos az áldozatai vérével írt fel a falra, amikor itt rejtegette a hullákat.

Ellie mogorván nézett a nővérére, és a fejét csóválta.

– Hozzámentél egy herceghez, és rögtön elpuhultál, Liv.

Olivia nevetett.

– Soha nem voltam nagy rajongója Rémynek. Soha. – Az újdonsült hercegnő az ajtó felé mutatott. – Gyerünk!

Aztán követte a férjét és Tommyt kifelé az ajtón.

Becsuktam a lábamnál lévő dobozt és felemeltem. Ellie a szoba közepén állt, és szomorúan körbepillantott. Meg sem szólalt, és olyan… aprónak meg lehangoltnak tűnt az üres lakásban.

Odamentem a háta mögé.

– Lesz majd egy másik hely.

A lilára színezett szőke tincse csak úgy rázkódott, miközben nemet intett.

– De nem olyan, mint ez.

– Hanem jobb. Szebb, biztonságosabb. Ennél jobbat érdemelsz.

Ekkor megfordult és nekem esett. A füle hegye rózsaszín lett, az arca pedig vörös a dühtől.

– Bemártottál Nicholasnál! – sziszegte.

Ott volt bennem a kisördög. Szerettem volna kicsúfolni, játszadozni vele, mint amikor a fiúk rángatják a lányok haját, csak hogy lássam, hogyan reagál.

– Igen, így volt.

Ellie összefonta a karját. Egy édes, fortyogó fúria volt, egy cica, aki éppen most fedezte fel, hogy vannak karmai.

– Nem gondoltam, hogy ilyen önző vagy, Logan.

Megvontam a vállamat.

– Most már legalább tudod.

A mellkasomnak szegezte az ujját.

– Örökös feketelistára kerültél, kishaver. Ezt nem bocsátom meg neked. Soha.

Közelebb hajoltam hozzá, és halkan azt mondtam:

– Ha mostantól fogva a hátralévő éveidet úgy éled, hogy nem bocsátasz meg nekem, nyereségként fogom elkönyvelni.

Kinyújtotta rám a nyelvét, majd megfordult és elmasírozott.

Istenem, még a nyelve is vonzó.

Valaki térítsen észhez!

NYOLCADIK FEJEZET

LOGAN

Hat hónappal később

Ellie visszaköltözött a biztonságos toronyházba, ahol Nicholas herceg és Olivia lakott. Az életük ment tovább: közösségi események, nyilatkozatok, alkalmanként uralkodói kötelességekkel tarkítva. Az idejük többi részében pedig azon dolgoztak, hogyan terjesszék ki az Amelia’s jótékonysági étkeztetését. Eric Hammond már majdnem két éve absztinens volt, belevetette magát a jótékonykodásba, ezenkívül főzött, mosogatott, beszélgetett az alkalmazottakkal és a támogatókkal – és azt tette, amire éppen szükség volt, hogy zavartalanul működjön a kávézó.

A sajtó folyamatosan ott nyüzsgött a királyi pár körül. Rendszeresen cikkeket írtak róluk, amiknek semmi közük nem volt az igazsághoz. De Nicholas boldog házasságban élt, és elégedett az amerikai életével. Olivia, Ellie és az apjuk pedig teljesen alkalmazkodtak új életükhöz.

Ellie közben alkalmanként… randizott… rengeteg bosszúságot okozva ezzel a számomra.

Nyeszlett, fontoskodó, értéktelen pasik voltak Ellie ideáljai. Pedig Ellie Hammond kitüntetés lehetett volna bárki számára, ehelyett viszont túl olcsón adta magát. Szörnyen éreztem magam, amikor egy újabb fickó jelent meg a színen, és aztán még annál is borzasztóbb lett a hangulatom az elkövetkezendő hetekben, amikor együtt lógtak. Tommy folyamatosan azt kérdezgette, hogy mikor következem én, mire általában elküldtem a fenébe.

Nagyon is élvezte a mókamester szerepét, de túl nagy volt a szája.

Aztán egyik éjjel, amikor Ellie az éppen aktuális csávójával töltött randiról tért haza, nemcsak dühös lettem, hanem egy pillanat alatt kikeltem magamból.

– Az a köcsög fasz! – hallatszott.

Nem voltam egyedül.

Nicholas, Tommy és jómagam berohantunk a nappaliba, ahol Olivia épp a komornyikért kiáltott.

– Hol van a baseballütőm? – kiáltotta, majd kinyitotta a szekrényt és megismételte: – Hol az az istenverte baseballütőm?

– Olivia? – lépett oda hozzá Nicholas. – Mi a…

– Jézus Mária – sziszegte Tommy.

Ellie arcának jobb oldalán egy vörös horzsolás éktelenkedett. Eleget verekedtem ahhoz, hogy tudjam, mi ez.

Valaki felpofozta.

Ellie.

Valaki kezet emelt rá, amit le fogok vágni. Azonnal megesküdtem magamban mindenre, ami szent.

– Olivia, nyugodj meg – kérlelte Ellie.

– David – mondta Nicholas a komornyiknak. – Hozzon egy jeges borogatást, kérem.

A szemem Liamre vándorolt, aki Ellie mellett állt. Ő volt a soros biztonsági ma este Ellie mellett.

– Mi történt?

– A hallban vártam a kisasszonyra, a lakásban. Ellie teljesen felzaklatva érkezett – magyarázta Liam. – A srác utána, de ellöktem, Ellie-t pedig beültettem az autóba és idejöttünk. Csak az autóban vettem észre, hogy mi történt az arcával.

Nicholas odament Ellie-hez, és lassan az arcához emelte a kezét.

– Szabad?

Ellie bólintott, mire Nicholas óvatosan megvizsgálta a sérülést. Megnyomta a hüvelykujjával az arcát, azt akarta megtudni, hogy nem törött-e csontja.

– Jól vagyok – jelentette ki Ellie nyugodtan. – Mitchell ivott pár sört és néztük a meccset. Tett egy kis pénzt az egyik csapatra, speciel arra, amelyiket én utálok. A másik csapat pontot szerzett, mire felnevettem. De csak vicceltem. Mire ő… – Ellie meglendítette a karját és visszakézből bemutatott egy pofont. Összeszorult a gyomrom.

– Megpofozott.

Könnyek szöktek a szemébe és elcsuklott a hangja.

– Én… teljesen ledöbbentem. Fogtam a telefonomat és kirohantam. Végeztem vele. És azt hiszem, hogy a többiekkel is.

Olivia odament a húgához, közel húzta magához, és megsimogatta szivárványszínű haját.

– Úgy tűnik, nem tört el semmije – mondta Nicholas. Düh torzította el a hangját, akár egy túl feszesre húzott gitárhúr. – De azért nem ártana elmenned orvoshoz, Ellie.

– Nincs rá szükség, jól vagyok – rázta meg a fejét Ellie.

– Majd idehívok egy orvost – közölte Nicholas.

– Nem. Én csak… szeretnék egy fürdőt venni és elfelejteni azt, ami történt. – Majd szipogott egyet. – Jól vagyok. De tényleg.

– És mi a helyzet a rendőrséggel? – kérdezte Olivia keményen. – Ez támadásnak minősül, és annak a seggfejnek börtönben lenne a helye.

Ellie feltartotta a kezét.

– Kérlek, Liv! Ha feljelentést teszünk, az benne lesz az újságokban és felkerül a netre is…

– Kit érdekel az internet?! – fakadt ki Olivia.

De Ellie a szemébe nézett.

– Azt akarom, hogy felejtsük el. És arra kérlek, hogy te is felejtsd el. Kérlek.

Olivia még makacskodott egy kicsit. Szomorúan, beletörődően csóválta a fejét.

– Ha ezt szeretnéd…

– Ezt. – Nagyot sóhajtott, és az ujjaival hátrafésülte a haját. – Most pedig elmegyek lefeküdni. Rendben?

Olivia szeme tele volt aggodalommal.

– Rendben. Akarod, hogy készítsek neked egy csésze teát?

Ellie bánatosan elmosolyodott. Olivia napról napra egyre inkább hasonlított a férjére. – Nem, nem szeretnék teát. Csak le akarok feküdni aludni.

Aztán kisétált a szobából.

Miközben Liam Tommyval beszélgetett, Nicholas és Olivia pedig lehajtott fejjel, halkan társalgott, Ellie után osontam. Éppen a szobája ajtaja előtt kaptam el.

– Biztosan jól vagy? – kérdeztem.

A hangom meggyötörten hangzott. Sajnáltam őt és fáradt is voltam.

Kihúzta magát, s kezét a kilincsen tartotta, miközben megfordult. A szemében könnyek csillogtak.

– Biztosan azt gondolod, hogy ostoba vagyok – suttogta. A mellkasom fájdalmasan összeszorult.

– Nem gondolom ezt. Sohasem tenném.

Csak pislogott rám, majd egy könnycsepp gördült le az arcán.

– Mindig rosszul döntök. Ideje lenne felnőnöm. Mert ez történik, ha…

– Figyelj rám, Ellie – vágtam közbe. – Az olyan semmirekellők, mint amelyik ma este bántott, olyanok, akár a mérges kígyók. Ártalmatlannak tűnnek. Így működnek. De ez nem a te hibád. Honnan tudhattad volna?

– Te tudtad volna.

Lehajtottam a fejem.

– Mert nekem az az alapelvem, hogy senkiben sem bízom meg. Ezzel te nem versenyezhetsz.

Elnevette magát, bár közben szipogott. Majd megszakadt a szívem.

Ellie nem az a fajta lány, aki leugrik egy szikláról anélkül, hogy körülnézne. Először nekifutna, aztán amikor elrugaszkodik, a karját kitárja, a fejét pedig hátraveti. Szabadon, élettől duzzadón vág neki.

És nem hagyom, hogy bárki is elvegye tőle ezt.

– Ellie, te a jót látod az emberekben. Te tudsz bízni. És ez nagyon jó, nagyon bátor dolog. Ezentúl majd én is jobban figyelek, és nem hagyom, hogy ez még egyszer megtörténjen. Légy az, aki vagy. A többit hagyd rám.

Szárazra törölte a szemét.

– Szóval azt akarod mondani, hogy ez olyan Jack és Rose-féle dolog a Titanicból? Te is ugrasz meg én is…

– Nem. – A kezembe fogtam a kezét, s a hüvelykujjammal dörzsölgettem a csuklóját. – Te ugrasz, én pedig ott leszek, hogy elkapjalak.

Lassan közelebb hajoltam hozzá, és adtam egy puszit a homlokára, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna. Az ajkam elidőzött egy kicsit a rózsaszirom puhaságú bőrén, belélegeztem a narancsvirág illatát, ami egy kis jázminnal keveredett.

Aztán megfordultam és visszamentem a hallba.