A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Hewitt: A Mother’s Goodbye, Bookouture, 2018

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

Copyright © Kate Hewitt

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-6013-05-7

HARMADIK FEJEZET

Heather

– Sosem gondoltam volna, hogy egyszer idejutok. – Nem akartam hangosan kimondani, de kicsúsznak a szavak a számon. Két hét telt el, mióta beszéltünk Kevvel a babáról, és ő azóta nem hozta szóba. Ha arra vár, hogy én tegyek valamit, akkor nem tudom, mi lehet az a valami. Azt hihetném, hogy megfeledkezett róla, de néha látom, ahogy oldalról rám néz, egyszerre bűntudattal és vádlón. Le kell nyelnem a megjegyzést, hogy bizony ehhez ketten kellenek.

A két hét alatt kétszer hívtam fel a Családtervezési Központot, és eljutottam egészen addig, hogy időpontot kérjek, aztán megijedtem. Visszaszóltam, lemondtam, a kezem remegett a telefonon, féltem, hogy esetleg felhívnak valamiért, és Kev veszi fel, és akkor mi lesz.

Senki sem tud a terhességemről, csak Kev. Én úgy teszek, mintha nem tudnám, nem akarok erre a babára gondolni. Nem bírok, attól valóságos lenne, és amit teszek, amit tenni akarok, rémes. Megbocsáthatatlan. A maga bizarr módján rosszabb, mint az abortusz.

– A legtöbben nem számítanak rá, hogy ide jutnak. – Az asztal mögött ülő nő rám mosolyog. Tinának hívják, azt mondta. Nem tetszik a mosolya, kedves, de tudom, hogy annak is kell lennie. Túlságosan sok benne az együttérzés, a szánalom, és pillanatnyilag pont ez kell nekem a legkevésbé. Nem lennék itt, ha nem lennék szegény vagy kétségbeesett. Ezt mindketten tudjuk.

Sóhajtok egyet, az ujjam a kárpitozott karfába váj, ahogy felkavarodik a gyomrom. Attól tartok, tényleg rosszul leszek.

– És hogy működik ez az egész? – kérdezem. Ellenségesen hangzik, úgyhogy mély levegőt veszek, és kifújom, a gyomrom megnyugtatására összpontosítok. – Mármint az örökbe adás. – A szavak úgy zuhannak ki a szobába, mintha valami nehéz tárgy esne le a padlóra. Puff-puff-puff.

Egy héttel ezelőtt merült fel bennem a lehetőség, épp a szüleimnél voltam. Anya sclerosis multiplexe megint rosszabbodott, apámnak meg muszáj volt elmennie a kocsmába vagy a Meadowlands lóversenypályára, nem érdekes, melyikre. Elment, és nekem vagy a nővéremnek, Stacynek kellett beugrani. Mindig ez történt.

Nekiálltam rendet rakni, kivittem a hideg kávéval félig teli csészéket meg a túlcsorduló hamutartókat a konyhába, anya meg odaparkolt a kerekesszékével a tévé elé, és apám kedvencéről, a Fox Newsról átváltott az ő kedvencére, a QVC csatornára.

– Gyere, Lucy, ülj ide mellém! – rendelkezett, és Lucy engedelmesen odakuporodott a kerekesszék szélére, anyám átkarolta keskeny vállát. – Kezdődik a Mary Beth konyhája!

Míg ők Mary Betht hallgatták, hogy készül a citromos Pavlova-torta, én nekiálltam a konyhának, ahol őrült kupleráj volt – a tegnapi edények ott álltak a mosogatóban, az aznap reggeliek az asztalon. Mintha minden ragadt volna, a levegő állott volt, olajban sült étel és cigaretta szaga terjengett, amitől felfordult a gyomrom.

Bedobtam egy adag zsíros tányért a mosogatóba, és ekkor esett a pillantásom egy ingyenes újságra, anyám stószokba rakva gyűjtötte őket, többnyire azért, hogy kivágja a kuponokat, amiket aztán sosem jutott eszébe beváltani. Az aprórovatnál volt nyitva, szánalmas társkereső és túlárazott bútorhirdetések, és…

Terhes?

Félretoltam némi koszos edényt, és felvettem az újságot. A hirdetésben volt egy fotó is, egy előrehaladott terhes nő dajkálta a hasát, és lemosolygott a pocakra, mindez elmosódva, homályosan.

Terhes? Összezavarodott?

Nem tűnt úgy a nő a képen, mintha össze lenne zavarodva, de azt tudtam, hogy én viszont igen. A gondolataim körbe-körbe jártak, azon spekulálva, hogy oldhatnánk meg, honnan lehetne pénzünk, hogy megtartsuk ezt a babát. Hogy megmaradjon a ház, legyen étel a gyerekeknek, minden.

Lenéztem az újságra, és továbbolvastam, hunyorogva silabizáltam az apró betűket. Nyitott Szív Örökbe Adás. Tegyen boldoggá egy családot még ma!

Úgy éreztem, mintha egy ököl belém nyomulna, és összeszorítaná a szívem. Fájt. De még a fájdalommal együtt is olyan érzés volt, amire már alig-alig emlékeztem: csalóka kis reményszikra, még ha bűntudattal súlyosbítva is. Nem lehet, hogy komolyan erre gondolok.

– Édesem? – kiáltott anyám a nappaliból. – Hoznál egy kis Crystalt? – Anyám literszám itta ezt a barackos, dupla erős ice teát.

– Persze. – Visszatettem az újságot az asztalra, az apróhirdetésekkel lefelé. Piszkosnak éreztem magam, mintha pornót néztem volna.

Kinyitottam egy doboz Crystalt, és töltöttem anyámnak egy pohárral, a szívem vadul vert. Azt mondogattam magamnak, hogy felejtsem el a hülye hirdetést, még akkor is, ha olyan érzés volt, mintha valaki kitárta volna az ablakot, és egyszer csak beáramlott volna a friss levegő, csodásan megtöltve a tüdőmet.

Mert a kis hirdetés utolsó mondata volt az, amire emlékeztem, amit magam előtt láttam, és ott zakatolt a fejemben vastag, fekete betűkkel. Minden terhesgondozási költséget fedezünk.

És most itt vagyok, itt ülök ebben a túlfűtött, pasztellszínű irodában, egy olyan ruhában, amit utoljára az unokatestvérem esküvőjére vettem fel. Feszül a hasamon meg a hónaljamnál. Rossz választás, olyan érzés, mintha állásinterjúra jöttem volna, de nem volt más ruhám.

– Miért vette számításba ezt a megoldást, Heather? – Tina anyásan fest, kicsit túlsúlyos, kiegyensúlyozott, bő, bézs árnyalatú ruhákba öltözött. A tekintete és a mosolya szelíd, de mintha tudatos lenne, az idelátogatásra kényszerülő, szerencsétlen nők számára fenntartott személyisége része. Az olyanoknak, mint én.

Úgy döntök, egyenesen válaszolok.

– Férjnél vagyok, három gyerekünk van. Három kislány. A férjem megsérült munka közben, és a táppénz pár hét múlva megszűnik. Nem engedhetünk meg magunknak még egy kisbabát. – Minden mondat úgy szakad ki belőlem, mint egy-egy puskagolyó, tények gépfegyversorozatát küldöm Tinára. De ekkor a bátor tett szétesik, a gyomrom megindul.

– Elnézést – hebegem előrehajolva, hideg izzadság csorog végig a hátamon. – Van valahol egy mosdó?

– Persze. – Az alkatához képest meglepő fürgeséggel pattan fel. – Itt rögtön a folyosó végén.

Valahogy sikerül kijutnom a folyosóra, és be a vécébe, ahol kihányom a reggelit. A hideg csempén térdelek, az arcom a vécécsésze szélére hajtom, minden szempontból rémségesen érzem magam.

Nem kellett volna idejönnöm. Kétségbeestem, próbáltam meggyőzni magam, hogy ez működhet, de nem bírom. Persze hogy nem. Nem adhatom oda a kisbabámat, mint valamit, amiből túl sok van, és nincs rá szükségem, főleg hogy már van három lányom, akik mindezt végignéznék. Mi a fenét gondolnak majd? Mi a fenét mondhatnék nekik, aminek bármi értelme lenne?

És mégis, mi mást tehetnék?

Tegnap reggel megjött az első kilakoltatási fenyegetés. Ki kell fizetnünk a lakbért jövő hét végéig, különben továbblépnek. A hónap végére ki is tehetnek minket a házunkból. És hova mehetnénk? A szüleimnél nincs hely, a nővéremnél sincs. A szociális lakások várólistája leér a földig, hónapokig vagy akár évekig is eltarthat, mire kapunk egy akkora helyet, ahol elférünk. Elképzelem magunkat, ahogy összebújunk valami hajléktalanszállón, épphogy élünk, és az az egészben a legrosszabb, hogy tudom, megtörténhet. Hamarosan megtörténhet. Ebbe akarom idehozni ezt az ártatlan, bizalommal teli babát, aki csak tőlem és Kevtől függene? Lehunyom a szemem, újabb hányingerhullám fut végig rajtam.

– Heather? – Tina kinyitja a vécé ajtaját, a hangja csupa aggodalom. – Jól van?

– Igen. Bocsánat. – Feltápászkodom a padlóról, a fejem még kavarog, próbálok kimászni ebből a helyzetből, még akkor is, ha tudom, hogy nem lehet. – Elnézést, reggeli rosszullét.

– Hogyne. – Tina ott áll mögöttem, arra gondolok, bár elmenne. Nem akarom, hogy így lásson. Nem akarom, hogy bárki így lásson. De nem mozdul, úgyhogy felkelek, a csaphoz lépek, megmosom a kezem és az arcom, kiöblítem a szám, közben Tina néz. Talán elítél, bár nyilván látott már ilyet.

– Tudja… – szólal meg, mikor a kezem szárítom –, vannak más lehetőségek is.

– Tudom – felelem, de eltűnődök, vajon tudja-e Tina, milyen kevés lehetősége maradt az ilyennek, mint én. Hogy úgy érzi az ember, még ez a legjobb, az összes kétely és a végtelen bűntudat ellenére. Így mind a négy gyerekemnek jobb életet biztosíthatok, aztán nyilván majd együtt tudok élni egy kis bűntudattal, nem? Vagy nem kicsivel.

– Folytatni szeretné a beszélgetést, vagy inkább visszajön máskor? – kérdezi Tina.

Nem akarom, hogy vissza kelljen jönnöm. Épp elég nehéz volt egyszer eljönni ide. Megtörlöm a kezem a papírba.

– Folytatni szeretném.

A szobába visszatérve Tina vár, amíg leülök, és lesimítom az összegyűrődött szoknyám. Egy pillanatra hányásszagot érzek, összerezzenek.

– És mit gondol a férje erről a lehetőségről, Heather?

Kev látszólagos érdektelenségére gondolok az elmúlt pár hétben. Mintha nem érdekelné, mégis ösztönösen tudom, milyen mérges és megbántott lenne ettől. De remélem, hozzám hasonlóan belátja majd, hogy nincs jobb megoldás.

– Benne van – mondom, amilyen határozottan csak tudom.

Tina lassan bólint.

– Találkoznunk kell mindkettejükkel, mielőtt továbblépünk. Ha van érintett apa is, akkor neki is alá kell írnia a papírokat, hogy biztos legyen, mindenki benne van. Ez nagy, nehéz döntés, és nyilván idő kell hozzá.

– Igen. – Azt gondolja, én nem tudom? Hogy nem ültem a kanapén, a lányokat magamhoz ölelve, simogatva puha hajukat, Lucy rózsaszirom finomságú bőrét cirógatva, és nem gondoltam azt, hogy mi a fenét művelek? Hogy hogy juthat ilyen egyáltalán az eszembe?

Tegnap este ott ültem a lányok szobájában, aludtak: Emma összegömbölyödve, Amy kezét-lábát szétvetve, mint egy csillag, Lucy a takarókba tekeredve. A lányaim. A babára gondoltam a hasamban: lány vagy fiú, apró még, vár. Elképzeltem, ahogy a karomban tartom, a mellemhez emelem. És ekkor leálltam, mert csak kínoztam magam, és ennek nem volt semmi értelme.

Megint a lányaimra néztem, a háromra, akik szinte mindenben tőlem függtek. Rájuk kell most gondolnom. A tizenegy éves, szégyenlős, csendes Emmára, a nyolcéves Amyre, aki folyton valami bajba keveredik, és Lucyre, aki mintha jobban kapaszkodna belém, mint a négyévesek szoktak. Szükségük van rám. Ennek a babának meg csak egy anyára van szüksége. Erre kell gondolnom, akármennyire fáj.

– Akkor az lesz a legjobb, ha elmondom, hogyan zajlik ez az egész – veti fel Tina, és mikor gyorsan bólintok, hosszadalmasan elmond mindent, a rengeteg megbeszélést és találkozót, hogy mikor mit választhatok, és hogyan állják a költségeimet, többek között némi megélhetési költséget is, ha kell, és én úgy kapok ezután, mintha mentőöv lenne. Utálom, hogy végül a pénzről van szó, de ez a helyzet. Tina megnyugtat, hogy bármikor visszaléphetek, még azután is, hogy megszületett a baba.

– Miután megszületett? – kérdezek vissza gyanakodva. – Ez nem tűnik korrektnek, egy pár azt hiszi, megkapja a kisbabámat, aztán meggondolom magam az utolsó pillanatban?

Tina mosolyogva bólint.

– Ez a szülőanya joga, egészen a szülés után hetvenkét óráig.

– Ó! – Nem akarom, hogy ilyen lehetőségem legyen. Hogyan adhatnám oda valakinek a kisbabámat, ha van lehetőségem megtartani, még ekkor is? Mintha még rosszabb lenne ettől, kétszeres veszteség, dupla árulás. Ha odaadom valakinek azután, hogy a karomban tartottam, miután láttam, ahogy visítva világra jön, akkor milyen ember vagyok? Milyen anya? Ez olyan lehetőség, amihez sosem lennék elég erős.

– Gondolt már arra, milyen örökbe adást szeretne? – Mintha csak azt kérdezné, milyen fagyit kérek. – Van, aki teljesen zárt örökbe adást választ, ebben az esetben a gyermek vér szerinti szülei és az örökbe fogadó család között nincs semmiféle kapcsolat. Mások ennél nyitottabb adoptálást szeretnének, marad valamennyi folyamatos kapcsolat a felek között, ebben együtt állapodnak meg, természetesen. Ez kedvező lehet…

– Zártat. – Folyamatos kapcsolat? Inkább folyamatos kín. Hogyan viselhetném el, hogy lássam a gyerekem, és közben tudjam, sosem lehet az enyém? Folyamatosan emlékeztetne erre, örökös gúnyos fintor lenne a sorstól. – Zártat akarok. – Elképzelem, ahogy valamire rácsukódik egy ajtó, és a kulcs elfordul a zárban. Véglegességre van szükségem. – És akkor hogyan tovább? – kérdezem. Fészkelődök, a ruhám a hátamhoz tapad. Úgy érzem, a szoba levegőtlen és fullasztó. Nehezen kapok levegőt.

– Ha még mindig tovább szeretne lépni, akkor megbeszélünk egy időpontot, és bejön ide a férjével, tisztázzuk a részleteket, aláírjuk a papírokat. – Tina elmosolyodik. – Aztán elkezdheti nézegetni a szülőjelöltek listáját.

Úgy mondja, mintha tapétamintákról beszélne. Szülőt kell választanom a gyerekemnek. Hogy a pokolba várhat valakire ilyen döntés? Szédülök, és megint hányingerem van. Nem állok készen erre, és nem tudom, valaha leszek-e… Van egyáltalán olyan, aki képes rá?

– Fent vannak a profilok a honlapon – folytatja. – Fotók, életrajzok, sőt videók és blogbejegyzések is. Fontos, hogy teljesen meg legyen elégedve a döntéssel, hogy kinek adja át a kisbabát.

– Még gondolkoznom kell – fakadok ki. A kezem még mindig nyirkos, és ökölbe szorul. – Elnézést kérek, még mindig nem vagyok biztos benne.

– Természetesen. Amennyi időre csak szüksége van. Fontos, hogy ön a folyamat minden egyes lépésébe belenyugodjon.

Ez egy vicc, hogyan nyugodhatnék bele ebbe? Csak arról van szó, hogy muszáj, semmi másról. Az órára pillantok, és megállapítom, hogy el kell hoznom Lucyt az óvodából.

– Mennem kell – mondom előrehajolva.

Tina bólint, felkel a székről, és a kezét nyújtja. Nem akarom megrázni, mert az én kezem nyirkos és izzadt, de udvariatlanság lenne nem elfogadni, és talán azt hinné, hogy ezzel nem vagyok tisztában. Nem vagyok ostoba – hallom szinte magamat, ahogy kimondom. – Nem valami ostoba gimnazista vagyok, akit felcsináltak. Valamikor az voltam, igaz, de most már nem. Most már nem.

– Hívjon, ha bármilyen kérdése van – jegyzi meg Tina, miközben kikísér az irodából. – Tényleg bármi. Azért vagyunk itt, hogy segítsünk, Heather.

– Persze – felelem, és nem bírok ránézni, kisietek az épületből, pislogok az arcomat égető novemberi szélben, a gyomrom megint felkavarodik.

Beülök a kocsiba, csak ülök ott egy darabig, küszködök, nehogy elsírjam vagy elhányjam magam. Olyan igazságtalan ez, de tudom, hogy ez ostoba gondolat, értelmetlen. Soha nem mondta senki, hogy az élet igazságos lenne, legalábbis én sosem mondtam ilyet.

Mély levegőt veszek, leküzdöm az egészet. Nem tehetek semmit, csak továbbléphetek, és most viszont el kell mennem Lucyért, mert Kevin nem fog elmenni érte.

Aznap este, mikor a lányok már ágyban voltak, és Kev leparkol a tévé előtt, beindítom az ötéves számítógépünket, amit Stacytől, a nővéremtől kaptunk, mikor újat vett magának, és egy kártyaasztalra tettük az étkezőben, egy halom mosott ruha és némi kidobandó levél mellé, amit sosem hajítottam ki, mert hátha van köztük valami fontos.

Nyitott Szívek Adoptálási Ügynökség. Egy rózsaszín, cirkalmas szívet látok és egy mosolygó család képét, a terhes nő a hasát öleli, minden puha, lágy, homályos, tökéletes. Mintha az élet tényleg ilyen lenne, édes pillanatokból összevágott filmmontázs, a háttérben éteri, tökéletes zenével.

A családok profiljaira kattintok, amikor legutóbb néztem az oldalt, mielőtt időpontot kértem, nem nyitottam meg ezt a menüt. Most fülig szerelmes párok képeit látom, átkarolják egymást, hatalmas vigyort villantanak. Mind valami hegy vagy fa előtt állnak, olyan boldognak és tökéletesnek látszanak fehérített fogsorukkal és mesterséges barnaságukkal.

Elolvasom Lisa és Drew profilját: a pasas pénzügyi elemző, a nő gyógytornász. Szeretnek kirándulni, kempingezni, és más nemzetek ételeit kipróbálni. Van róluk egy kép, amin arcukat egymásnak szorítva állnak a Rushmore-hegy előtt, meg egy másik, amin az izmaikat mutogatják valami hatalmas medencénél, meg egy a csodás konyhájukban. Minden egyes képtől forr bennem a düh: ez az önelégült párocska meg akarja vásárolni a kisbabámat. Ők miért kaphatják meg ilyen könnyen, és mi miért nem?

Egy másik profilra klikkelek, aztán még egyre és még egyre – mind ugyanolyan. Édes, szerető párok hatalmas házakban, rengeteg pénzzel, akiknek semmi problémájuk nincs az életben, csak az, ha-ha, hogy nem tudnak teherbe esni. Bár nekem is ez lenne a legnagyobb gondom.

– Mami? Nem tudok aludni.

Megfordulok, Amy áll az ebédlő ajtajában, elkeskenyedett szemmel mér végig. A középső gyerekem, túl okos és túlságosan is kiáll magáért, örökké csak azt nézi, neki hogy lenne jobb. Imádom az erős akaratát, a makacsságát, de néha – azaz többnyire – elég fárasztó.

– Menj vissza az ágyadba, Amy!

– De nem tudok aludni. – Karba tett kézzel, felszegett állal, kihívóan áll ott, és tudom, hogy meg sem fog mozdulni magától, újra le kell fektetnem. Sóhajtva felkelek a székről.

– Mit nézel?

A monitort kémleli, én meg, amilyen gyorsan csak tudom, lecsukom a böngészőablakot.

– Semmit.

A lányok szobájában átverekedem magam a szennyes ruha és az ütött-kopott plüssmacik padlón heverő halmai között Amy ágyához az ablak mellé. Kicsi szoba, és csak még kisebbnek tűnik így, hogy bepasszíroztunk három ágyat, alig maradt hely az egyetlen, közös szekrénynek. Két hálószoba van a házunkban, és ide nem férne be negyedik ágy. Ha megtartjuk ezt a babát, akkor az étkezőt is át kell alakítanunk hálóvá, vagy az egyik gyerek velünk alszik. Mármint ha meg tudjuk tartani a házat.

A megoldhatatlan gyakorlati kérdéseken morfondírozok, közben a gondolataim visszaszállnak arra az oldalra: Lisára, Drew-ra meg a szusira.

– Anya, ma elszakadt a cipőm – mondja Amy már ágyba bújva, a takaró alatt hever tágra nyílt szemmel, miközben bejelenti a hírt.

– Micsoda? – meredek rá, még mindig a szusival van tele a fejem, mire ő az ágy mellett álló cipő felé biccent.

Új iskolai cipő, alig két hónapja vettük a Paylessben, mikor Amy elkezdte a harmadik osztályt. Így hirdetik magukat, hogy „Fizess kevesebbet!”, bár Kevin ezen elviccelődött, mikor meglátta a számlát: egyáltalán nem volt olcsó cipő.

– Leszakadt a pánt.

Előrehajolok, megnézem a cipőt. Igen, ahogy Amy mondta, leszakadt az egyiknek a pántja, nyilván mert túlságosan meghúzta. A másiké is kezd lejönni.

– Nos, majd megjavítjuk ragasztószalaggal. – Amy komoran bólint, tisztában van vele, hogy hiába vitatkozna, bár nem akar ragasztószalaggal megreparált cipőben sántikálni az iskolában. Ahogy a pántra nézek, érzem, hogy belül megkeményedek. Amy tudja, hogy nem tudunk másik cipőt venni, és én gyűlölöm ezt. Gyűlölöm, hogy tudja, kár megkérdezni. Hogy nem vár semmit. Az én okoska, szemtelen kislányom csendben elfogadja ezt, mert a tiltakozásnak nem lenne értelme, hiszen egyszerűen nincs pénz.

Emmát nézem, ahogy összegömbölyödik az ágyában, Lucy szétvetett kezét és lábát, és a szívem sajog, olyan vadul szeretem a három lányom, akiknek máris nehezen indult az élet Kev balesete miatt, akik tudják, hogy ne számítsanak új cipőre vagy bármi extrára, akik már nem is kérnek ilyet. Többet akarok adni a lányoknak. Azt akarom, hogy többet tudjak adni, ne kevesebbet. És erre csak egy mód van.

Betakarom Amyt, és visszamegyek a géphez. Kevin elaludt, a tévében egy focimeccs ismétlése megy. Ha kikapcsolom, arra felébredhet, úgyhogy így hagyom, és a következő profilra klikkelek. Majd a következőre. Csupa boldog család. Azt leszámítva, hogy persze egyik sem család. Még nem. Egyiknek sem akarom odaadni a kisbabámat.

Aztán találok egy képet, amin egy nő van, egyedül. Okos és elegáns, sötétkék kosztümöt visel, a haja copfban, karját összefonja, alig mosolyog. Egyenesen, kissé kihívóan néz, és ez valahogy tetszik nekem.

Elolvasom a profilját, tele van mindenféle szakmai dumával, amit nem értek, de van egy kép a manhattani lakásáról, a Central Parkra látni a teljes falnyi ablakból. Grace Thomas a kanapén ül, feszültnek tűnik, lábát egyik oldalra hajtja, a szája halvány mosolyra görbül, mintha valami másra gondolna.

Nem tudom, miért bámulom a képét. Talán mert olyan más, mint én. Talán mert a cukimuki párocskák arculcsapásként értek. Nekik megvan mindenük, ami nekem nincs, és még én adjak nekik ennél is többet? Tényleg át kell adnom, hogy meglegyen mindenük, amit csak akartak valaha, hogy felkerüljön a hab is a hatalmas tortájukra?

Ennek a Grace nevű nőnek is sok mindene megvan. Nyilvánvalóan szupergazdag, és így el tud látni egy gyereket, sokkal jobban, mint mi. De nem valami cukros párocska női tagja, nem tolja a képembe a boldogságát. Nyilvánvalóan ambiciózus és független, elképzelem, ahogy egyedül jutott el eddig, ahogy a csúcsra ért, miközben csak magára számíthatott. A kezem a hasamra vándorol.

Egy ilyen embernek oda tudnám adni a kisbabámat. Aki ilyen más, elszánt, intelligens. Aki megad majd ennek a kicsinek mindent, amit én nem tudok.

Meg bírom csinálni, még akkor is, ha ezzel meghal bennem valami, még akkor is, ha innentől kezdve életem minden napján hordozom majd a gyászt és a bűntudatot. Megtehetném… és talán ez lenne a legjobb a babának, nem is beszélve rólam meg a lányokról.

NEGYEDIK FEJEZET

Grace

– Grace, van egy jelentkező.

Egyetlen gyors mozdulattal az asztalomtól behúzom a szalagfüggönyt a padlóig érő üvegfalakon, melyek elválasztanak az iroda többi részétől, hogy ne lássanak be. Mély levegőt veszek, és a másik két, teljes falat elfoglaló ablakhoz lépek, ezek a Hudson folyóra néznek. A sarokirodám. Végre. Egy novemberi közösségimédia-üzlet mellékes eredménye, bár az végül is nem sikerült úgy, mint reméltem.

– Tényleg? – felelem óvatosan. A szívem vadul ver, és az izgalom szikrája gyullad ki bennem, egy kis lobogás bent, mint amikor olyan jó üzleti befektetést érzek, amit még nem szúrt ki más. És ez… ez minden idők legnagyobb befektetése.

Két hónap telt el apám temetése óta, és a magány nem lett jobb. Sőt, talán inkább rosszabb lett. És ezzel egyszerre egyre nőtt bennem a vágy, minden egyes idegszálammal éreztem, hogy kell nekem valaki, akit szerethetek. Talán ez nem is a biológiai óra volt, csak az az emberi szükséglet, hogy valami nagyobb célja is legyen az életemnek, mint én magam. Akárhogy is, hat hete úgy döntöttem, örökbe fogadok egy kisbabát, és megindítottam az eljárást.

Nem volt arra időm, hogy keressek egy pasit, férjhez menjek, és megpróbáljam ezt az egészet a hagyományos úton. Ez hónapokig, sőt évekig tartana, nyilván bonyolult lenne és zűrös. Harminckilenc évesen már el is késtem vele. Másrészt helyesnek tűnt, hogy az örökbefogadással próbálkozzak: egy anyátlan babát a babátlan anyának. Passzolnánk, mint két puzzle-darab, tökéletesen. Egy csapat lennénk, csak mi ketten, ahogy apa meg én voltunk, nem lenne szükségünk egymáson kívül senki másra.

Ha eldöntök valamit, meg is teszem, ezúttal is így volt. Megvettem a könyveket, kerestem egy ügynökséget, átverekedtem magam a kanyarokon, az otthontanulmánytól az értékelésekig, céltudatos eltökéltséggel. Célom lett, és erre rettenetes szükségem volt apám halála után, és, ami még ennél is fontosabb, ez reményt adott nekem.

Még most is, két hónap elteltével hirtelen eszembe jut, hogy már nincs, és megrökönyödök, mintha először hallanám, a gyász frissebben és hidegebben hullámzik végig rajtam, mint valaha. Megszólal a telefonom, és arra gondolok, ez ő. Majdnem kicsúszik a számon, „Helló, apa”, aztán meghallom a telefonos ügynök mormogását.

Az, hogy a babára gondolok, az én kisbabámra, a családomra, segít. Megerősít. És most talán megteszem a következő lépést, hogy ezt valóra váltsam.

– Igen, lett egy pár, akik érdeklődnek – magyarázza Tina, akihez tartozom az örökbe adási ügynökségnél, mire a szívem megugrik. – Kifejezetten zárt adoptálást kértek, ahogy maga is. Május közepére várják a babát.

Január eleje van, a várost piszkos hó lepi, a levegő jeges, fémes. Mintha a karácsony meg sem történt volna. Apával mindig együtt ünnepeltünk, ott nála, átadtuk az ajándékainkat, és megosztoztunk egy üveg boron. Nem volt semmi felhajtás, és én szerettem ezt, nem próbáltunk nagy ünnepet rendezni, úgy tenni, mintha minden rendben lenne anya nélkül, a nagyobb család nélkül, amit a legtöbben természetesnek vesznek. Csak ott voltunk, és ez elég volt. Mindig elég volt.

Idén egyszerűen úgy tettem, mintha nem is létezne a karácsony. Elég sokat dolgoztam végig, és azon a bizonyos napon bekuckóztam egy üveg borral, kínai kajával meg a Netflixszel.

– És ez a nő… azaz ez a pár engem választott? – Nem tudom leplezni, hallani a hangomban a hitetlenkedést. Engem, a szingli, karrierista nőt. Titokban tartok tőle, hogy egyáltalán nem festek anyukásan.

– Igen, önt – érzem a mosolyt Tina hangjában. – Előfordul.

Nem vártam, hogy ennyire gyorsan megtörténik. Mindenki arról panaszkodik, hogy az örökbefogadás végtelen hosszú ideig tart, legalábbis azt olvastam a netes fórumokon, ahova felregisztráltam egy részeg éjszakán. A kétségbeesés mérgező gázként áradt a laptopomból, és az volt a legrosszabb, hogy éreztem én is, mintha kivájtak volna belőlem valamit. Csak klikkeltem egyik beírásra a másik után, olvastam füstbe ment adoptálásokról, ahol fájdalmasan későn derült ki, hogy nem lesz belőle semmi, és persze olyanokról, amik el sem indultak. A párok éveket vártak, vágyakoztak a gyerek után, akit szerethetnének. Pont, mint én.

– És ki ő? – kérdezem Tinától.

– Heathernek hívják, a férjét Kevinnek. Elizabethben laknak, New Jersey-ben. A férj lesérült, van már három gyerekük. Nem vállalhatnak egy negyediket. Grace… – Tina elhallgat, megszorítom a telefont.

– Igen?

– Talán nem lesz olyan egyszerű, mint ahogy elsőre hangzik.

Érzem, hogy megfeszülök, nem tetszik, ahogy ezt mondja. De vajon létezik egyszerű örökbefogadás? Egy emberről beszélünk, nem üzleti tranzakcióról, még ha néha szeretném is, ha inkább az utóbbira hasonlítana.

– Ezt hogy érti, Tina?

– Csak… negyedik gyerek, a házaspár együtt él. Nem a szokásos örökbe adási forgatókönyv.

– Ezt úgy érti, fennáll a veszély, hogy meggondolják magukat? – Üzleti módra váltottam, analizálok, mérlegelek, fontolóra veszem, megéri-e a befektetés a lehetséges veszteséget, bár tudom, hogy ez nem így működik. Az nem lehet.

– Ez a veszély mindig fennáll – feleli habozva Tina. – Az igazat megvallva, úgy láttam, Heather határozottan bizonytalan az egészben.

Határozottan bizonytalan. Micsoda ellentmondás, közben tényleg ilyen az egész helyzet. Két anya. Egy gyerek. Valaki veszít.

– Mennyire bizonytalan? – kérdezem, hátha kapok valami százalékos becslést.

– Azt mondja, döntött, és mindketten aláírták a papírokat, úgyhogy igazából nem tudhatom. Csak úgy éreztem, muszáj figyelmeztetnem önt. Ez… érzékeny helyzet.

– Miért nem ment abortuszra? – Ahogy kicsúsznak ezek a szavak, már hallom, milyen gonosz és hideg a kérdés, de manapság elég kézenfekvő megoldásnak tűnik ez.

– Nem tudom pontosan. Talán későn jött rá, és akkor már nem akart terhességmegszakítást, vagy lehet… hogy vallási meggyőződésből. Azt hiszem, katolikus.

– Hű. – Nem ismertem igazi katolikust. Csak olyat, aki katolikusként nőtt fel, de valahogy úgy beszélnek róla, mintha olaszok lennének vagy a Közép-Nyugatról származnának. Az ember része, persze, de nem befolyásolja azt, aki vagy, vagy a döntéseket, amiket meghozol.

– És – folytatja Tina –, ez nem könnyű döntés még a legjobb esetben sem… mást jelent minden nőnek.

– Persze. – Legkevésbé sem szeretném, ha Heather abortuszra menne, azt hiszem, még mindig megteheti a törvény szerint, ha májusra van kiírva. Talán érzékeny helyzet, de ez az egyetlen esély, amit kaptam. Nem akarok olyan lenni, mint azok a tragikus alakok a fórumokon, akik éveket várnak, a babaszobát belepi a por, megeszi a rozsda, mint a horrorfilmekben.

– Akkor most hogyan tovább?

– Heather és Kevin találkozni szeretne magával. Minél előbb, ha lehet.

– Rendben. – A gondolataim száguldanak. Bepasszírozhatok egy ebéd körüli időpontot ezen a héten, de az este jobb lenne. De miközben ezt gondolom, érzem, milyen tökéletesen nevetséges vagyok. Egy baba nem kellék az életemhez, vagy egy időpont, amit valahogy be kell szorítanom a naptáramba. Tudom, de mégis…

– Kicsit sűrű ez a hetem. Nem lehet jövő hét?

Pillanatnyi csend a válasz, és már tudom, hogy rosszat mondtam. Érzem, és közben a szégyen is elborít. Miért, mit gondoltam? Ez életem legfontosabb döntése, a legfontosabb megállapodás, amit valaha kötni fogok. Kit érdekel, ha Bruce Felson vagy valamelyik másik társ ideges lesz, ha személyes okból hirtelen kiveszek egy napot?

– Természetesen találkozhatunk, amikor csak megfelel nekik – mondom gyorsan. – Bármikor. Ők szeretnének idejönni, vagy menjek én? Bárhol… – Csak mondom és mondom, mert kerül, amibe kerül, megcsinálom. Muszáj.

– Nem tudom, mit szeretnének, visszahívom, ha beszéltem velük – ígéri Tina.

Elköszönünk, aztán csak állok ott, a telefonnal a kezemben, a szívem vadul dobog, ahogy a várost bámulom az ablakból.

Mióta úgy döntöttem, erre veszem az irányt, most először érzem a kétely apró, alattomos szikráját. Vagy a félelemét. Meglep, mert olyan eltökélten, határozottan haladtam előre, és most, hogy megtörténik, kicsit elveszettnek érzem magam. Izgatott akarok lenni, és igen, az vagyok, de közben félek is.

Nyelek egyet, érzem, ahogy lassan kerülget az igazi pánik. Apám temetése óta pánikrohamaim vannak, általában éjjel, amikor lefekszem aludni. Csak heverek, próbálok átevezni az olyan nagyon szükséges öntudatlanságba, mikor hirtelen mintha fegyver sülne el a szobában, minden izmom megfeszül, a szívem zakatol, és fémes ízt érzek a számban.

Olyan egyedül érzem magam ilyenkor, a magány súlyként szorít le, és minél többet gondolok rá, annál rosszabb, míg végül úgy érzem, megfojt a sötétség, a levegő rekedt lihegéssel szakad ki belőlem, visszhangot verve a szobában.

Úgy egy óra alatt véget ér, többnyire alkohol vagy munka vagy a kettő együttes segítségével, de addigra leizzadok, remegek és fáradt vagyok. Nem lehet most pánikrohamom itt, az irodában. Nem történhet velem ilyen az egyetlen helyen, ahol leginkább kézben tartok mindent.

– Grace? – kopog be Sara, az asszisztensem. – Ötkor megbeszélésed lesz a Starlinggal.

– Rendben, köszi.

Nagy a csábítás, hogy lemondjam, mert ez az IT-vállalat papíron jól néz ki, de gyanítom, hogy jó nagy lyukakat próbálnak rejtegetni. A befektetési tőkére pályázó vállalatoknak csak kevesebb mint egy százaléka kapja meg ténylegesen a pénzt, és az én szintemen még mindig gyomlálni kell a nem megfelelő jelölteket. Ha társ leszek, remélem, hamarosan, majd másokra írhatom ezeket az ügyleteket, nem nekem kell átfésülnöm a teljes mocsarat hamis aranyért.

Mikor elkezdtem itt dolgozni a Harrow és Heathnél, az első évben megütöttem a jackpotot: megtaláltam az All Naturalt, ezt a mindenféle biocuccal foglalkozó céget, ami aztán az internetes fellendülés alatt hatalmasra nőtt. Szerencsém volt, de így meg is kaptam azt a lehetetlen feladatot, hogy szárnyaljam túl a kezdetekkor elért rekordomat. Azonnal bedobtak az IT- és közösségi média területre, ahol csak fiúk dolgoztak, mintha nekik lett volna fenntartva, bár Bruce Felson még mindig meg-megpróbál a divat- és sminkvállalatok felé terelgetni, csak mert én vagyok a cég egyetlen női vezető munkatársa.

Valójában nem nagyon szeretem sem az IT-t, sem a divatot. Csomó szépségipari partnert átadok Jill Martinnak, ő az egyetlen olyan nő nálunk, aki közel áll hozzám rangban. Nem hiszem, hogy ő szeretné ezeket, de használom az előjogaimat, ha kell, és Jill egy évvel később jött ide, mint én. Úgy teszünk, mintha működne köztünk a női szolidaritás, de mindketten tudjuk, hogy ez elég hamis.

Az orrnyergem szorítom, lehunyom a szemem, a szívverésemre összpontosítok, igyekszem lelassítani. Nem lehet most pánikrohamom, egyszerűen nem. És nem akarok kiszállni az örökbefogadásból, nagyon is akarom. Ez a félelem, amit most érzek, majd elhalványul. És a végén lesz egy kisbabám. Családom.

Kinyitom a szemem, a kezem lehull, nézem a fodrozódó folyót, az acélszürke eget. Ha majd társ leszek, nem kell ennyit dolgoznom. Nem kell már bizonyítanom, szabadok lesznek a hétvégéim, mint Bruce-nak. Évi tíz napnál több szabadságom lesz, hazamehetek hétkor, nem csak este tízkor. Lehet életem.

Lehet kisbabám.

Egy pillanatig hagyom, hogy megjelenjen előttem a kép: ahogy egymás mellett ülünk a homokban Cape Codon, ahova apával mindig elmentünk két csodálatos hétre nyáron: egy pufók kisgyerek vödörrel és lapáttal ott mellettem. Ahogy Párizsban járjuk a macskaköves utcákat, és az okos, felvillanyozott kisfiam vagy kislányom jön mellettem, és egyfolytában, lelkesen jár a szája. Elképzelem a karácsonyt a lakásomban: ajándékok, fa, nevetés, hangok. Új hagyományaink lesznek, nekünk kettőnknek, puha fészekként vesz majd körül minket a szeretet. Ezt akarom. Annyira akarom.

Tina visszahív délután, hogy Heather és Kevin holnap délelőtt tízkor átjönnek hozzám. Arra jutok, hogy úgy teszek, mintha új ügyfelet cserkésznék be. Időnként magányos munka lehet az enyém, gyakran dolgozom egyedül, kutatok, kapcsolatokat ápolok és építek, lehetőségeket és utakat tárok fel. Nincs meg a befektetési bankároknál szokásos bajtársiasság, de nincs is akkora nyomás. Elvben.

Úgyhogy másnap reggel fél tízkor valami titokzatos megbeszélésre hivatkozok egy új kapcsolattal a városban, és ott rohangálok a lakásomban, a frissen vásárolt virágokat babrálom, már hivalkodónak és feltűnőnek tűnnek. Vettem macaront is egy cukrászdában a Madison Avenue-n, kiraktam őket egy tálra a dohányzóasztalra, túl elegánsan festenek ahhoz, hogy az ember megegye őket.

Valószínűleg inkább sütnöm kellett volna valamit, mondjuk, zabkekszet, de az nem én lennék. Van gyógytea és édesköményes almalé, mindkettő látványra és ízre is gusztustalan, de az All Naturaltól folyton kapom a mintákat az új termékeikből. Egészséges, és az anyukáknak ez számít, nem? Csakhogy nem érzem magam semennyire sem anyukának. Még.

Tíz perccel tíz után megszólal a kaputelefon, az idegeim meglódulnak és megfeszülnek.

– Tina és Heather jött önhöz, Miss Thomas – szólal meg Szergej, a portás a kaputelefonban, én meg azt válaszolom, hogy engedje fel őket.

Két perccel később csöngetnek, diszkrét, dallamos hang. Mély levegőt veszek, a tükörbe nézek: leengedtem a hajam, pedig nem szoktam, és ropogós, fehér blúzt vettem az élre vasalt nadrághoz. Gondoltam rá, hogy felvehetnék valami lezserebbet, de nem akartam, hogy úgy tűnjön, nem veszem ezt elég komolyan. Úgyhogy itt vagyok: Grace Thomas, kockázatitőke-befektető, leendő anya. Talán.

Újabb mély levegő, és kinyitom az ajtót.

Első gondolatom, hogy Heather egyáltalán nem olyan, mint vártam, ugyanakkor mégis teljesen olyan. A haja csimbókos és fénytelen, a szeme karikás, az élet elhasználta. Tudom Tinától, hogy még csak huszonkilenc éves.

De mégsem olyan, mint képzeltem, mert éberséget és intelligenciát tükröz az arca, bár nyilvánvalóan ideges – pont, mint én, bár szerintem én jobban titkolom. Rendesen felöltözött, farmer van rajta és bő blúz, de igazából a mosolya hat rám, egyszerre bizonytalan és őszinte. Átalakítja az arcát, a szeme körül ráncok jelennek meg, egyetlen lélegzetelállító pillanatra elsöpörve az évek nyomait.

Nem tudom, mit gondoljak erről a mosolyról, mert olyan őszinte és kedves lesz tőle, én meg, gonoszul, tudom, de nem hiszem, hogy szeretném, ha ilyen lenne. Nem szeretném, ha bármilyen lenne, ismerem el, csak valaki névtelen, akiről később megfeledkezhetek – ez rémesen hangzik, de igaz, nem tehetek róla. Ő csak kellék a történetemben, a családomban, ugyanakkor ő a legfontosabb alkotóelem. Még egy ellentmondás ebben a „rendkívül érzékeny” helyzetben.

– Szia, Heather, Grace vagyok – nyújtok kezet, ő elég petyhüdten megrázza. Aztán beljebb lépek, és bekísérem Heathert, csacsogva, mennyire örülök, hogy megismerhetem, és hogy nem volt-e dugó idefelé. Kicsit nevetek, mikor Tina mond valami egyáltalán nem vicceset, de tudom, hogy kell megtörni a jeget, hogyan segítsem át az embereket a kezdeti zavarukon, hogy ellazuljanak, miközben én villámgyorsan ítéletet hozok róluk. Szükségem van rá, hogy úgy érezzem, jó vagyok valamiben.

Úgy tűnik, Heather nem lazult el, ahogy a nappali felé megy, majd megáll a küszöbön, a vastag, krémszínű plüss-szőnyegre meredve.

– Levegyem a cipőm?

Koszos vászon tornacipő van rajta zokni nélkül.

– Dehogy – felelem. – Tényleg ne. Hozhatok inni valamit? Gyógyteát? Zöldséges gyümölcslevet?

– Hogy mit? – mered rám üres tekintettel Heather.

– Csodás – feleli megnyugtatóan Tina. – Köszönjük, hogy fogad minket.

– Van ásványvizem is – mondom Heathernek. – Meg csapvíz. Amit szeretnél.

– Hm, ásványvizet, légy szíves. Köszönöm.

– Én meg a zöldséges gyümölcsléből kérek szépen – villant rám biztató mosolyt Tina, mielőtt az italokért indulok. Mikor visszaérek a nappaliba, Heather körbe-körbe járkál, finom kis mélyedéseket hagyva a szőnyegen, és a falakon lógó képeket nézi, mind absztrakt, és most, hogy megnézem, elég rondák.

Nincsenek kint saját fotók, azokat a hálóban tartom meg a dolgozóban, leginkább ketten vagyunk rajtuk apával sok év alatt, meg van egy művészi, fekete-fehér felvételem anyáról, még főiskolás korából. Ez túl személyes, nem szeretném, ha idegenek látnák, nem mintha túl gyakran járnának a lakásomban idegenek, sőt valaha lett volna itt idegen. Ezt a mostani alkalmat leszámítva.

– Akkor… – Túl hangosan beszélek, Heather kicsit megrezzen, ahogy megfordul. – Kevin nem tudott eljönni?

A beálló csendben a levegő gyakorlatilag darabokra törik. Heather még jobban megmerevedik. Én azonnal megbánom a kérdést, a csevegésre tett kísérletem nyilvánvalóan kudarcba fulladt.

– Megsérült a háta – mondja végül Heather. – Nem nagyon jár el otthonról. – A hangját hallva arra gondolok, vajon rendszeresen ezt használja-e ürügyként Kevin távol maradására.

– Ó, sajnálom! – Nem válaszol, én a két puha, szürke bőrkanapé felé intek. – Akkor üljünk le!

Heather engedelmesen a kanapéhoz megy, leül, fejét kicsit lehajtja. Érzem a belőle áradó szomorúságot, és ettől én is szomorú leszek, miatta, sajnálom a rémes körülményeket, melyek ehhez a döntéshez vezették, de a bánata ugyanakkor meg is riaszt. Tina azt mondta, Heather döntött, benne van, de most nem ezt érzem. A fáradt arcot és a homályos tekintetet nézem, a belenyugvást és a kétségbeesést, ami szinte lepelként borítja el. Nem akarom sajnálni, erre nincs kapacitásom, és mégis sajnálom. Tényleg.

– Szép lakásod van – jegyzi meg kötelességtudón, és én köszönetet mormogok.

Látom, ahogy mindent megnéz, a festményeket a falakon, a modern szobrot és a halomnyi drága könyvet a dohányzóasztalon, amiket ki sem nyitottam sosem, és ideges leszek, vajon mit gondolhat.

A lakás berendezéséhez szabad kezet kapott egy belső építész, és most mintha túl sokat árulna el rólam. Arról, hogy mi hiányzik belőlem, mert annyira személytelen, mint valami luxusszálloda. Saját fotókat kellett volna kiraknom, szamárfüles regényeket, nyitott szakácskönyvet.

Ja, hogy ez? Csak gondoltam, összedobok egy quinoa-csicseriborsó salátát. Bár Heather talán nem is tudja, mi az a quinoa. Én sem teljesen, akkor sem, ha mostanra afféle biopápának kellene lennem, hála az All Naturalnak.

– Szóval, Heather, talán elmondhatná Grace-nek, mi tetszett meg önnek a profiljából – szólal meg Tina. Mintha két óvodást próbálna összebarátkoztatni.

Heather felváltva néz engem és Tinát, még mindig nem mond semmit. Talán sok ez neki? Azt kívánja, bár ne jött volna ide? Az arca sápadt és szeplős, lila karikákkal a szeme alatt. Bátorítóan rámosolygok, várom, hogy elkezdje.

– Azt hiszem, azért választottalak… – kezd bele, gondosan válogatva a szavakat, az ölébe tett műbőr táskát markolva –, mert te szingli anyuka vagy, mármint az akarsz lenni. Ezt csodálom.

Csodálja? Elégedett akarok lenni, de nem biztos, hogy hiszek neki. Elég fura választás vagyok a részéről, ugye? Azt várnám, hogy egy olyan nő, mint Heather – bár, állapítom meg, ez csak feltételezés –, klasszikus család mellett döntene, fehér deszkakerítéssel meg nyáladzó kutyával. Vajon miért nem ilyet választott?

– Örülök, hogy így gondolkodsz, Heather – mondom. – Tudom, hogy sokan megütköznek a szingli anyukákon még manapság is, és ez szomorú. – Úgy beszélek, mint valami tévés beszélgetős műsor vezetője, csupa hamis intimitás és erőltetett vidámság vagyok, felfordul tőle a gyomrom, de nem tudom leállítani magam.

– Nos, én nem. – Önfejűen hangzik, mint aki küzd az áramlat ellen, és talán tényleg ez a helyzet. Talán az ő világában egy szingli anyuka, vagy legalábbis valaki, aki úgy dönt, hogy szingli anyuka szeretne lenni, különös és gyanús. De akkor sem tűnik teljesen hiteles magyarázatnak, hogy miért engem választott ki a gyereke anyjának.

– És Kevin? – kérdezem óvatosan. – Ő mit gondol erről?

Tina és Heather gyorsan, aggódva összenéznek, megfeszülök. Még több bizonytalanságot érzek. Vajon mennyi lehet a túl sok? Mikor döntök úgy, hogy nem éri meg a kockázatot, a fájdalmat? Hogy közel jussak és aztán elvegyenek tőlem mindent? Szeressek és veszítsek? Az egyértelműen rosszabb, mintha nem szeretnék sosem. Tudom.

De persze megéri, meg kell érnie, mert még mindig annyira akarom. Vállalok szinte minden kockázatot, hogy családom legyen.

Heather eltökélt arccal fordul felém.

– Kevint… – közli egykedvűen –, Kevint nem érdekli.