Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015, 2017

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Ördögi kísértés 2018

Arcátlan csábító 2018, 2019

Érzéki csábító 2019

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-70-0

Egykori ügyfeleimnek, akik azt hitték, ismerik a sötét oldalam.

Ajánlom ezt a történetet barátnőimnek, Marcsinak, Katának és Juditnak.

Ti gondoskodtok róla, hogy mindig tudjam, mikor frissül a kedvenc ruhamárkám weboldala; mikor van itt az ideje egy újabb arcpakolásnak, relaxációnak; vagy csupán annak, hogy kiöntsem a szívemet. Ti vagytok számomra a jelzőfény, hogy visszataláljak a valóságba, önmagamhoz. Köszönöm nektek!

NIKO

Prológus

„A legnagyobb erő az álarc levételéhez kell. Látszólag könnyű mozdulat, mégis hatalmas erő kell hozzá. A fizikai kevés ehhez. Kezed nem mozdul addig, míg lelked rá nem szánja magát. És a lelked csak akkor teszi ezt meg, ha már elég erős. Ha már nincs benne büszkeség, nem akar más lenni, mint akinek született.”

(Csitáry–Hock Tamás)

Niko vagyok. Szélhámos. Csaló. De amit első látásra észlelsz, az csak külső réteg, egy gondosan felépített álca, egy védőburok. Magam is sokáig bámultam a tükör sima, ezüstös lapját, mire megláttam benne azt a férfit, akit Olivia a kezdetektől érzett bennem. Ő már akkor mélységeket látott. Az első perctől kezdve különös fény csillogott a szemében, amitől minden megváltozott. Olivia lett a végzetem. Mindenféle maszk nélkül úgy fogadott el, ahogy vagyok. Abban a pillanatban, amikor először kimondta, hogy szeret, tudtam, hogy megmenekültem. A lelkemet mentette meg. Már tudom, ki vagyok valójában, de Oliviára van szükségem ahhoz, hogy önmagam maradhassak. Hinni akarom, hogy minden bűn bocsánatot nyerhet, ha az ember őszintén szeret. Hiszek, mert a hitem nélkül nem lehetek olyan társa, amilyenre vágyik. Kapaszkodom Oliviába, mert érzem, csak ez a szerelem képes megsokszorozni a jót, és távol tartani a rosszat.

OLIVIA

Körmönfont kelepce

„Ne gyere többé! Ez a mondat egyszerű és egyértelmű, mint a pofon, a férfiak mégsem igen értik.”

(Nyikolaj Ivanovics Leonov)

Két nappal korábban

Miután végleg kiléptem az Eagle Eye kapuján, az egész életem széthullani látszott. Hosszú évek alatt a munkám jelentett mindent, mégis egyik napról a másikra munkanélküli lettem. De lett valamim, amim azelőtt nem volt. Niko. Azzal a tudattal, hogy ő ott volt nekem, boldogság járta át az egész lényem. Már nem rettegtem attól, hogy mi lesz holnap. Ő volt nekem az első és egyetlen, igaz szerelem. Mintha egyek lettünk volna. Amikor mondani akartam neki valamit, ő kinyitotta a száját és elmondta helyettem ugyanazt. Eltéphetetlen, örök kötelék fűzött hozzá. Megértettem végre azt, hogy miért is kell az a bizonyos valaki, aki egy életen át a társam lesz. Elfogadtuk egymást úgy, ahogy voltunk. Niko a tenyerén hordozott, kényeztetett és ez meghatott, mert engem még soha nem kezelt senki ennyire nőként, és nem is éreztem magam ennyire nőnek soha. A régi sérelmeket feledve tudtam levetkőzni előtte minden gátlásom. Az arcát cirógattam és a tekintetét kerestem. A lelkem mélyén tudtam, én már nem fogadok el más férfit soha. Nem akarok mást. Soha nem lesz más.

Habár elveszítettem a munkámat, azért nem zárult még be minden ajtó az orrom előtt. Az Eagle Eye egyik konkurensénél voltak még barátaim, akiknél kopogtathattam, és úgy tűnt, meghallgatásra találtam. Hamarosan be is hívtak egy elbeszélgetésre.

Dühített, hogy amíg én kelletlenül kászálódtam ki az ágyból az állásinterjú miatt, Niko a másik oldalára fordult, és lustán elnyújtózott.

– Ezért még megfizetsz – suttogtam felé tettetett bosszúsággal, majd nyomtam egy csókot a szájára.

Kapkodva jutottam el a megadott címre, mert Niko olyan szenvedélyesen viszonozta a csókot, hogy alig bírtam szabadulni a vágytól, hogy inkább otthon maradjak vele. Sikerült is feltartania, és az sem segített a helyzetemen, hogy a cég, ahová igyekeztem, a város egyik legforgalmasabb helyén volt, egy felhőkarcoló tetejének egyik irodájában. A reggeli csúcsforgalmat túlélve türelmetlenül bámultam a lift számlálóját, mikor áll meg a megfelelő szinten. A gyomrom görcsbe rándult, amikor rápillantottam az órámra. Elkéstem! Nem sok reményt fűztem hozzá, hogy a pontatlanságom miatt komolyan vesznek majd. Loholva, zihálva estem be, de amikor odaértem, életem egyik legnagyobb meglepetésében volt részem, amikor megpillantottam egymás mellett türelmetlenül várakozva Brett ügynököt és Kirsten barátnőm fiúját, Juke-ot. Értetlenül járattam köztük a tekintetem. Ezek mit keresnek itt? És egyáltalán honnan ismerik egymást?

– Helló, Olivia, már nagyon vártunk téged! – húzott ki egy széket Juke és mutatta, hogy üljek le. Akkor esett le, hogy besétáltam egy gondosan felépített csapdába. Ijedten az ajtó felé ugrottam, el akartam iszkolni, de az ajtó nem nyílt ki. A düh és a pánik keverékével a lelkemben pördültem vissza feléjük.

– Mit akartok tőlem? – szegeztem a tekintetem Brettre.

– Egyelőre csak annyit, hogy higgadj le és foglalj helyet! – felelte mereven.

Vonakodva, felszegett állal dobtam le magam a székre. Brett elégedett pofáját elnézve nem számíthattam semmi jóra.

– Nem húzzuk az idődet, és tőled is ugyanezt kérnénk. Csendben végighallgatod a mondandónkat, utána csak egy egyszavas, egyértelmű választ várunk tőled: egy igent vagy egy nemet. Világos voltam? – emelte fel a hangját. A Júdás Juke-ra siklott a tekintetem, aki minden bűntudat nélkül állta a pillantásom. A szívem hevesen kalapált. Juke közelebb lépett és letett elém egy dossziét.

– Nyisd ki! – parancsolt rám Brett.

Tekintettel arra, hogy nem kérésnek hangzott, hanem parancsnak, elszántan karba fontam a kezem, a legkisebb jelét sem adva az együttműködésnek. A kezdeti sokk után kezdtem magamhoz térni. Juke lenyúlt és felcsapta az anyagot. Kíváncsian odapillantottam, és Niko fényképén akadt meg a szemem.

– Tudod, hogy ki ő valójában, igaz? – noszogatott Juke. Kapd be! – vontam fel a szemöldököm, és érdeklődő pillantással egy repedést kezdtem bámulni a falon. Ezzel is kinyilvánítottam: belőlem ugyan nem szedtek ki semmit. – Szóval tudod – hümmögött. – Annál könnyebb lesz ez a beszélgetés. Tájékoztatlak, hogy mi is tudjuk, ki ő valójában. Niko barátod a Fantom néven elhíresült csaló, számos bűncselekmény a rovására írható.

Egyre nehezebben lélegeztem, de ahogy Niko tanította, a szorult helyzetben igyekeztem kontrollálni a testi reakcióim. Nem tudhattam, miből mire következtetnek. Nem okozhattam én Niko vesztét.

– Nem mondasz semmit? – hajolt a képembe Juke. Erőt kellett vennem magamon, hogy ne köpjem szembe.

– Gőzöm sincs, hogy miről beszélsz – szűrtem ki a fogaim között. Hátradőltem a székemben, és ártatlan ábrázatot magamra öltve pásztáztam hol az egyiket, hol a másikat.

– Mondtam én, hogy ez így nem fog menni! – csattant fel Brett Juke-nak intézve a szavait. – Megkaptad az esélyt, hogy kíméletesen vegyük rá az együttműködésre. Megpróbáltad, de én előre megmondtam, hogy ez nem fog bejönni. Most én jövök.

Azon merengtem, vajon mire készül. Megkínoz? De ehelyett csak felém fordította a laptopját. A házunk jelent meg előttem a kijelzőn és pár FBI-ügynök, akik látszólag bevetésre készen várakoztak egy furgonban. Elakadt a lélegzetem, egyenesen Brett szemébe néztem.

– Nahát! Végre figyelsz rám. Remek! – bólogatott elégedetten. – Akkor most nyisd ki szépen a füled, mert ezek az ügynökök csak a parancsomra várnak, hogy lerohanják a házat és elfogják a te kis haverodat. A sorsa a te kezedben van.

Egyre szaporábban lélegeztem, az állkapcsom összeszorítottam, a kezem a székem karfáját markolta.

– Mit akartok tőlem? – préseltem ki magamból.

– Nézd, megtalálta a hangját – gúnyolódott rajtam Juke. Gyilkos pillantással sújtottam. Iszonyatos düh, ugyanakkor aggodalom kavargott bennem.

– Hogy mit akarunk? Tudod te azt jól. Azt, hogy fejezd be, amit elkezdtél. Épülj be az orosz maffiába – fejtette ki Brett.

– Ezt nem mondhatod komolyan – horkantam fel. – A feladatra, amit nekem szántál, nem vagyok alkalmas. Lulu is megmondta – próbáltam hárítani.

– Amit Lulu mond, az nem szentírás. Ha összeszeded magad, tudom, hogy képes vagy rá – fúrta a tekintetét az enyémbe. – Csak megfelelő motiváció kell – bökött a monitor felé.

– Hiszen ez zsarolás! – ziháltam a tehetetlenségtől.

– Az – vonta meg lazán a vállát. Juke-ra tévedt a tekintetem. Reméltem, hogy ő majd kisegít. Nem tudnám megmagyarázni, miért, de valami csodában reménykedtem: a védelmében.

– Ezzel az öcsédnek is igazságot szolgáltathatsz – szólalt meg sokkal barátságosabb hangon.

– Nem teheted ezt velem, Juke! – ráztam hitetlenkedve a fejem.

– Ne engem vádolj, Olivia! Ezt te tetted magaddal. Én figyelmeztettelek – keményedett meg a hangja.

– Aljas, szemét gazember vagy! Nemcsak engem, Kirstent is elárultad! – estem neki.

Szerettem volna hatni rá. Hinni akartam, hogy Kirsten többet jelentett neki, mint egy jó szex.

– Nem keverem össze a munkám a magánéletemmel, Olivia. – A szemében szomorúság csillant. – Nem direkt alakult így. Ebbe az ügybe most véletlenül keveredtem bele. Jókor voltam a legjobb helyen.

De a tekintetéből azt olvastam ki, szerette volna, ha nem így van.

– Niko a kezdetektől érezte, hogy nem stimmel veled valami – fújtattam. – Figyelmeztetett is. Hallgatnom kellett volna rá.

– Ez kölcsönös – húzta ki magát. – De akivel itt valami tényleg nem stimmel, az te vagy, Via. Hogy a fenébe dőlhettél be neki? – bökött Niko arcképére. – Hogy tudott téged így megbolondítani? Nézz rá! Ő egy csaló. Egy tolvaj. Egy bűnöző! – ordított a képembe. Brett a vállára tette a kezét, hogy lehiggadjon.

– Arról volt szó, hogy az érzelmeire alapozunk, hogy működjön együtt. Nem arra akarjuk rávenni, hogy dobja fel – szálltak vitába egymással.

– Csak meg akarom érteni – fordult felém Juke. – Olivia mindig olyan reálisan állt az élethez és a férfiakhoz. Őt nem lehetett csak úgy ledönteni a lábáról. Mondd csak, mi a fene történt veled?

A szám szélét harapdáltam, mert a könnyek égetni kezdték a szemem.

– Niko nem rossz ember. – Ennyit tudtam kinyögni, mert ezzel még semmi terhelőt nem mondtam ellene. Mintha Brett ügynök tudta volna, mi jár a fejemben, mert így szólt:

– Ez most nem hivatalos kihallgatás. Niko még megúszhatja, ha te szépen fogod magad és folytatod, amit elkezdtél – mondta nyíltan a feltételeit.

– És ha nem teszem? – makacsoltam meg magam.

– Akkor az élete hátralévő részét a rácsok mögött tölti majd, és te is, mert falaztál neki. Ismerős William Reed neve, ha nem tévedek. Alig várja, hogy a bíróság elé citálja a kis lovagodat.

Sarokba szorítottak, csapdába kerültem. Nem láttam a kiutat. Egyetlen megoldás létezett.

– És ha vállalom? – suttogtam alig hallhatóan.

– Akkor a következő lépés, hogy szépen szakítasz vele. Meg kell szabadulnod tőle. Túlságosan okoskodó, nem veszélyeztetheti az akciónkat.

– Ezt nem tehetitek velem! – estem pánikba. Annak a gondolata, hogy el kell szakadnom Nikótól, rosszabb volt, mint a beépülés.

– Ha nem teszed, mi szakítjuk el tőled. Örökre! – közölte Juke teljes közönnyel a hangjában.

Niko fényképére pillantottam. Mintha a legszörnyűbb rémálmom vált volna valóra. Azonnal menekülni akartam. Miért nem hallgattam rá, amikor szökni akart? Eszembe jutott, hogy elöntötte a pánik Brett tekintetétől. Sejtette. Mint mindig, most is igaza volt. Hosszan lehunytam a szemem. Koncentráltam. Lázasan kerestem a kiutat, nem akartam megtenni, amire kértek. Kell lennie egy másik megoldásnak is. De nem volt, és lassan kifutottam az időből. Ha nem cselekszem, Nikónak vége. Próbáltam megnyugodni, észszerűen gondolkodni. Menekülőutat kerestem, de bármerre néztem, újabb és újabb falak állták az utam. Hiába bolyongtam a képzeletbeli útvesztőben, kudarcot vallottam.

– Nos, Olivia, az ügynökeim várnak! – sürgetett Brett. – Igen vagy nem? Csak ennyit várok tőled.

Csökönyösen hallgattam. Láthatta a tekintetemben, hogy nem fogok kötélnek állni, így elővette a telefonját és bepötyögött néhány számot. Kikerekedett a szemem, amikor pár pillanattal később megláttam a laptopja kijelzőjén, hogy az egyik FBI mellényes a telefonja után nyúl.

– Oké! Oké! – dőltem előre, mielőtt még megszólalhatott volna. – Dögöljetek meg! – csattantam fel.

– Várj egy kicsit, Peat! – fogta be a készüléket. – Mondtál valamit? – Fölényeskedve szegezte rám a tekintetét.

– Igen! – hunytam le a szemem. – Benne vagyok – adtam meg magam.

– Téves riasztás volt. A célpont még sincs az épületben, visszavonulhattok… egyelőre – tette hozzá, miközben farkasszemet néztünk egymással.

– Egy hónap múlva vágunk bele – folytatta, miután bontotta a hívást. – Kapsz tőlünk két napot – emelte fel két ujját Brett –, hogy lepattintsd a pasid. Tönkrevághatja az akciónkat, ha bárki előtt leleplezi a valódi kiléted.

– Hagyj neki egy búcsúüzenetet – szólalt meg az addig csendben hallgató Juke.

Felmordultam és hátradőltem a székemben.

– Látszik, hogy nem ismeritek Nikót! Nem venné be. Ő csak abban az esetben megy el, ha én kérem – nyeltem nagyokat.

Még a gondolattól is libabőrös lettem. Emlékeztem rá, hogy kikészültünk mindketten, amikor legutóbb ilyennel próbálkoztunk. Ekkora árulást sosem bocsát majd meg nekem. Esküt tettem neki – bámultam a gyűrűre, amit tőle kaptam. Mégsem volt más választásom. Az ő érdekében meg kellett tennem. Nem nézhettem tétlenül, hogy börtönbe csukják. Minél messzebb kellett űznöm őt innen.

– És ha őt is bevonnánk? – kapaszkodtam bármibe. – Okos, leleményes. A segítségemre lehetne.

– Azt felejtsd el! Azonfelül, hogy ki nem állhatom, ismerik azokban a körökben, ahová készülsz, és nem lelkesednek érte túlzottan – húzta el a száját Brett. – Ez a te magánakciód lesz. Nem érdekel, hogy csinálod, de hétfő reggelre ne lássam a közeledben ezt az alakot! – Utálkozva nézett ő is az anyagára.

Lehunytam a szemem és szorosan összezártam. Kikészültem még a gondolattól is, hogy hátba kell döfnöm.

– De semmi trükközés. Nem figyelmeztetheted őt!

Ha Simon tudná, mekkora tetű, biztos nem nevezné a barátjának – váltam ingerültté.

– Nyugi, én ott leszek és szemmel tartom őket – szólalt meg Juke. Kipattant a szemem. Rettegéssel teli tekintettel meredtem rá.

– És ne merészelj felnyomni Kirstennél, mert az alkuszegésnek minősül – fenyegetett az ujjával. Patthelyzet volt. Nem volt választásom.

Kavargó gondolatokkal sétáltam haza, miközben igyekeztem megnyugodni. Mikor hazaértem, Niko széles mosollyal az arcán fogadott.

– Hogy ment? – sietett elém. A lelkem is remegett, olyan pánik uralta a testem.

– Ölelj át! – kapaszkodtam görcsösen belé. Minden ízemben reszkettem. Hogy mondhatnék le róla?

– Történt valami? – tolt el magától, de én csak az ölelésébe furakodtam.

– Ne engedj el! Soha! – suttogtam kétségbeesetten.

– Ezt kérned sem kell – vont magához és finoman ízlelgette az ajkam. Ki akartam törölni mindent.

– Szeretlek! Szeretlek! – ismételgettem és az ingét markolásztam. Abban a pillanatban szerettem volna meghalni. Ha én nem vagyok, ő sem bukott volna le soha.

Azonban nem sok időt hagytak töprengeni, hamarosan Juke is felbukkant. Kirsten kitörő örömmel vetette magát a karjába. Egymást falva tűntek el a szobájukban. Habár a barátnőm nem sejthette, én tudtam, hogy Juke nem miatta, hanem miattam van itt. Szemmel akart tartani. A kör bezárult.

Aznap éjjel úgy szeretkeztem Nikóval, hogy tudtam, ez az utolsó alkalmunk egymást ölelni. Eggyé olvadva eltéphetetlen, örök kötelék fűzött hozzá. A mellkasán pihentem és hallgattam a szívverését. A tenyerem alatt a szíve pont abban az ütemben kalapált, ahogy az enyém. Egyszerre gyorsult, majd összhangban az enyémmel lassult le. Vannak pillanatok, amelyekre az ember egész életében emlékszik. Nekem ez egy ilyen volt. A mi pillanatunk, ami megérintett. Csakhogy én már tudtam, minden csoda, ami körülölelt minket, reggelre elillan. Niko mély álomba zuhant, én pedig végre utat engedhettem a könnyeimnek. Miért? Miért? Miért történik ez velem?! – sírtam hangtalanul az ölében fekve. Felidéztem magamban a közös pillanatokat, újra és újra, míg már annyira fájt az emlékek okozta seb, hogy nem bírta a mellkasom a halk zokogást. Végül magányos álomba sírtam magam.

Másnap támadt egy ötletem. Egy utolsó reménysugár. Kilopóztam a lakásból és elmentem Simonhoz. Álmosan, alsónadrágban nyitott ajtót a hajnali órán.

– Olivia? Tudod te, hány óra van? – dörzsölte a szemét.

– Simon, segítened kell! Te vagy az utolsó reményem – vágtam bele teketóriázás nélkül. Kitárta az ajtót, én pedig beviharzottam.

– Mi a baj, Olivia? – döbbenten közelített felém. Fel s alá járkáltam a nappalijában.

– Kurt barátod. Ő a baj. Elmondtam neki, hogy nem fogok a maffiavezér közelébe férkőzni, de ő ezt nem fogadja el, és megzsarolt. Segíts nekem, kérlek! – sírtam el magam.

– Az elejéről, Olivia! – fogta meg a karom. – Nem értek semmit. Megijesztesz! – húzott le a kanapéra.

– Nem tudom, hol is kezdhetném – töröltem le a könnyeim. Féltem mindent beismerni neki, de kénytelen voltam. Valakiben bíznom kellett, másra nem számíthattam.

Miután csendben végighallgatta a történetemet, felcsattant:

– Olivia, az isten szerelmére, hogy szerethettél bele egy ilyen alakba?! – zendített rá ő is.

– Nem tudom! – emeltem meg a hangom én is. Záporoztak a könnyeim. Ez volt az egyetlen hely, ahol kiengedhettem. – Mire feleszméltem, megtörtént! – vallottam színt.

– Megérdemli a sorsát! – préselte ki a fogai közt rosszmájúan. – Hagyd veszni! Nem kár az ilyen alakokért – fogta meg együttérzően a kezem. – Nem kell belemenned ebbe az alkuba.

– Te mit nem hallottál abból, amit az előbb mondtam? – kerestem a tekintetét. – Nem tehetem. Szeretem őt – temettem a kezembe az arcom.

– Tudod, mennyire fontos vagy nekem, Olivia! – sóhajtotta beletörődőn. – Éppen ezért nem tehetek mást, segítek neked.

Reményekkel telve emeltem rá a tekintetem.

– Komolyan? – markoltam meg a kezét. Tudtam, hogy rá számíthatok.

– Komolyan. Segítek megszabadulni tőle. Segítek elhitetni Nikóval, hogy szakítasz vele. Ezzel megmentjük az irháját, és ő sem kerül rácsok mögé, habár ott lenne a helye. Esélyt kap, hogy örökre elkotródjon. Én pedig szívesen eljátszom a riválisa szerepét – csillant huncut fény a szemében.

Döbbenten meredtem rá. Egy újabb fal emelkedett előttem. Nem lehet, hogy ő is cserben hagy. Már nem volt merre fordulni. Sarokba szorítottak.

– Ezt nevezed te segítségnek? – téptem ki a kezem az övéből.

– Miért, mit vártál tőlem? Remélem, nem arra számítottál, hogy helyeselni fogom ezt a kapcsolatot – ripakodott rám. – Vagy hogy majd én egyedül lebeszélem az egész FBI-t egy ilyen horderejű ügyről?

Mélyeket lélegeztem, lesütöttem a szemem. Erőt kellett találnom magamban.

– Nem ismered őt! – ingattam a fejem.

– És nem is óhajtom őt megismerni. Ez az alak veszélyes, csak te nem látod, mert elvakít a szerelem. Nem értem, hová lett a mindig racionálisan gondolkodó és éles látású Olivia?

Könyörgő tekintettel pislogtam rá.

– Hiába nézel rám bociszemekkel. Nem leszek egy csaló cinkosa – mordult fel, egyértelművé téve, hogy magamra maradtam.

– Niko jó ember! Nem az, akinek látszik! – hunytam le a szemem szipogva.

– Valóban? Most engem győzködsz, vagy magadat? – fintorgott. Egy cseppet sem esett meg rajtam a szíve.

– Én szeretem őt, és nincsenek kételyeim.

– Térj már magadhoz! – rázta meg Simon a vállam dühösen. – Mit csinált veled az az ember? Nem lehetsz ennyire az érzelmeid rabja!

Kitéptem magam a szorításából, és levegőért kapkodva indultam a kijárat felé.

– Te is elárulsz engem! – üvöltöttem vissza, teljesen kikeltem magamból. Elém futott és elállta az utam.

– Most lehet, hogy nem látod, de én a javadat akarom. Szeretlek, Via!

Teljesen kiborított. Hogy mondhat olyat, hogy szeret, ha ezt teszi velem?

– A javamat? – fülsiketítő magasságba emelkedett a hangom. – Te aztán marhára tisztában vagy vele, mi jó nekem – löktem el magamtól.

– Igazságtalan vagy! – vesztette el a fejét végleg. – Ha tudtam volna, hogy ilyen alacsony nálad a mérce, nem paráztam volna annyit. Mindig azt gondoltam, nincs férfi a földön, aki hozzád felérhet, erre egy ilyen alakkal kezdesz? Egy alávaló tolvajjal? – vetette a szememre.

– Soha nem is fogod megérteni – vágtam vissza. Ő itt maradt, amikor menekülnie kellett volna, csak azért, mert szükségem volt rá. Ellenben te cserbenhagysz, csak hogy kiiktasd a vetélytársad. Gondolkozz el rajta, milyen barát is vagy! – döftem oda én is. Kitértem előle és kiszaladtam az ajtón.

– Olivia! – kiáltott utánam ezúttal kérlelő hangon. Megtorpantam, és kétségbeesetten hunytam le a szemem, de nem fordultam felé.

– Nem állítom, hogy Kurt módszerei helyesek, de egyvalamiben igaza van. Ennek az alaknak már rég a rácsok mögött lenne a helye. Ne engedd, hogy magával rántson! – A hangja remegett. Mire feleszméltem, már mellettem állt. – Az élet ezüsttálcán nyújtaná neked az esélyt, hogy kiszállhass ebből. Te dönthetsz! Én Kurt helyében már rég letartóztattam volna. Biztos jó oka van arra, ha egérutat enged neki. Légy neki hálás ezért!

Hálás?

– Ha tanácsért jöttél, az én véleményem, hogy ne épülj be sehová, és hagyd, hogy az igazságszolgáltatás tegye, amit tennie kell.

Úgy néztem rá, mintha még egy feje nőtt volna.

– Márpedig én inkább meghalok, minthogy rácsok mögött lássam azt az embert, akit szeretek – szegtem fel dacosan az állam.

– Akkor tedd azt, amit Kurt akar. Szakíts vele! Mentsd meg az irháját! De azt tudnod kell, az áldozatod hiábavaló. Csak idő kérdése, úgyis elkapják.

– Ha rajtam múlik, soha – indultam tovább.

– Olivia! Tudom, hogy most engem is gyűlölsz, de hidd el, a sors nemhiába alakította így. Próbálja felnyitni a szemed. Az ajánlatom még áll, én segítek neked, ha úgy akarod.

Nem feleltem neki, csak otthagytam a folyosón állva. Kinyitottam az autóm ajtaját és beszálltam. Nem volt választásom. Ahogy elindultam hazafelé, újra elsírtam magam. Cikáztak a gondolataim. A könnyeimtől az utat is alig láttam, ezért inkább lehúzódtam egy parkolóba. Ebben a pillanatban megcsörrent a telefonom, és a kijelzőjén egy ismeretlen szám villogott. Erőt vettem magamon, letöröltem a könnyeim és felvettem.

– Te hol a pokolban császkálsz? – szólt bele mérgesen Juke a készülékbe. Megadóan engedtem utat a keserűségnek. Titkon reméltem, Simon az, hogy meggondolta magát. Hát senki nem segít ki a pokolból… – Éppen azon kellene munkálkodnod, hogy elkergesd a háztól a pasidat, az meg, mit látok, még mindig itt flangál alsógatyában – teremtett le mérgesen.

– Szállj le rólam! – nyögtem.

– Ahogy óhajtod! Jelzem Kurtnek, hogy felrúgtad a megállapodást – csapta rám a telefont. Azonnal a visszahívógombra nyomtam, és a készülék kicsengett.

– Neee! – ordítottam, mikor végre felvette. – Kérlek, ne tedd ezt velem! – kérleltem. – Szükségem volt egy kis időre, hogy összeszedjem magam – nyekeregtem.

– Helyes! Várlak! Estére már nem lehet itt! – figyelmeztetett, majd bontotta a vonalat.

Hangosan ziháltam és reményvesztetten, dühösen csapkodtam a kormánykereket. Végül megadóan felhívtam Brett ügynököt.

– Megteszem, amit akarsz, de van egy feltételem – nem teketóriáztam.

– Nem elég a szabadsága? – háborgott. – Nincs további alku!

– Nem! Nem elég! – csattantam fel. – Azt akarom, hogy biztosíts neki mentességet, egy új személyazonosságot, hogy új életet kezdhessen.

Simon szavai nem hagytak nyugodni. Nem akartam, hogy hiábavaló legyen az áldozatom. Ha ezt végigviszem, szerettem volna, ha Niko valóban biztonságban van. Hosszú hallgatás fogadta a követelésem.

– Ez túl sok.

– Akkor inkább a börtönt választom mindkettőnknek – jelentettem ki eltökélten. – Az életem már így is, úgy is pokol. Ha elveszítem őt, nincs értelme semminek, de ha ezt elintézed nekem, bármire hajlandó leszek – ígértem. Újabb hallgatás következett, majd felsóhajtott.

– Oké! Utánanézek, mit tehetek.

– Figyelmeztetlek, ha átversz, akkor borítom a bilit. Nem érdekel, ha az életembe kerül is, de ha kell, a közepén kiszállok.

– Megértettem. Vedd úgy, hogy el van intézve, de most rajtad a világ szeme – sürgette az eseményeket.

Nem habozhattam tovább. Össze kellett szednem minden erőm, bátorságom és beszélnem kellett Nikóval. Nem ment azonnal, sokat tébláboltam és kerestem a megfelelő pillanatot, de nem volt olyan. Ha rám nézett, képtelen lettem megszólalni. Majd mikor belevágtam, minden egyes szó, ami elhagyta a számat, nemcsak neki volt kínokkal teli, hanem nekem is. Mintha harakirit hajtottam volna végre. Iszonyúan nehéz volt, amikor búcsúzóul egy csókot nyomott a számra, gyűlöltem magam, undorodtam önmagamtól.

Amikor kilépett az ajtón, elsírtam magam, a zárt ajtónak döntöttem a fejem.

– Addig kellett volna elrabolnod, amíg még lehetett. – Úgy tartottam az ajtó lapján a tenyerem, mintha arra várnék, hogy visszatér hozzám.

– De nem tette – jelent meg mögöttem Juke. – Most pedig készülj fel! Hamarosan belevágunk – mondta, majd otthagyott.

A szavak, amelyek elhagyták a számat, égették a belsőm. Szándékosan olyan dolgokat mondtam Nikónak, ami fájdalmat okoz. Hogy mondhattam neki olyanokat? Hogy tehettem vele? Nemcsak az ő szívét, a sajátomat is kitépem.

Közel sem olyan ember, amilyet elképzeltem magamnak? – idéztem fel a szavaimat. Hiszen minden várakozásomat felülmúlta. Minden hibája ellenére pont így szerettem, ahogy van. Megsemmisültem. Kijózanodtam – hazudtam neki. Hiszen egész életemben józan gondolkodású ember voltam. A francba az észszerűséggel! Ha ő a kábulat, én nem akarok tiszta lenni. Szeretem őt! Hogy hihette el a szavaimat?

A szakítás után sejtettem, hogy nem fogja könnyen feladni. Csalódtam volna benne, ha egyik pillanatról a másikra lemond rólam. Túl hirtelen történt és túl gyorsan a változás. Magyarázatokat akart és nekem hihetően kellett eljátszanom a szerepem. És ahogy azt is sejtettem, nem könnyítette meg a dolgom. Még aznap este hullarészegen állított be hozzám. Kitártam az ajtóm és mielőtt észbe kaphattam volna, megszólalt.

– Nem tudsz engem becsapni, Olivia – motyogta. – Visszaszívok mindent, amit előtte mondtam. Mégis csak tehetséges színésznő vagy. Ügyesen hazudsz. Alaposan kiképeztelek. Már-már majdnem olyan jó voltál, mint én, de ostobaság lenne azt hangoztatnod, hogy nem kívánsz engem, mert ez hazugság – tolt beljebb.

– Márpedig így van – nevettem fel mesterkélten. – Túl sokat ittál. Inkább menj el, Niko! – próbáltam kitessékelni az ajtón.

– Hogy ittam? – horkant fel. – Nem. Vedeltem, Olivia. Be vagyok baszva, mint szög a falba – vágta be az ajtót maga mögött. Kicsit megrémültem. Idegesen kapkodtam a fejem, nehogy Juke megjelenjen Kirsten szobájának ajtajában. – Eszem ágában sincs elmenni. Te az enyém vagy – közelített felém. Olyan volt, mint egy áldozatát becserkésző puma.

– Nem, Niko! Én nem vagyok a tulajdonod – húztam ki magam, de erre megragadta a tarkóm és közelebb vont magához. Azt hittem, megcsókol. Lehunytam a szemem, de semmi sem történt. Mikor újra az igéző kék szemébe néztem, az arcomat fürkészte.

– Egy álom vagy nekem. Az elérhetetlen – lehelte az arcomba. A másik kezével végigsimított a nyakamon, majd a számon. – Megőrjítesz engem, Olivia Clark. Akarlak téged! Ha egy röpke pillanatra is, de birtokolni akarom a lehetetlent. Nem akarok az egész életed lenni, mert nincs hozzá jogom. A kedvenc része akarok lenni, amit sosem felejtesz el. – A csillogó szeme és az akadozó beszéde egyértelműen elárulta, hogy többet ivott, mint elég lett volna.

A lehelete már az ajkam cirógatta. Nagyot kellett nyelnem, mert az érzelmeim tomboltak és összezavarták a tudatom. Őrült tempóban száguldott a vér az ereimben. Az ajkát bámultam. Hosszan álltunk így mozdulatlanul.

– Akarlak – nyögte.

Annyi kétségbeesés volt ebben az egy szóban, hogy elkaptam a zakóját, és magamhoz vontam, lábujjhegyre állva tapasztottam be a száját. Átkaroltam a nyakát és mély, odaadó csókolózásban forrtunk össze. Már rég nem érdekelt, ki ő, mit csinál, miből él, csak azt szerettem volna, ha beteljesíti azt a kínzó éhséget, amit érzek, ha a közelemben van. Megragadtam a kezét, és még mielőtt Juke véget vetett volna az egésznek, behúztam a szobámba, és magunkra csuktam az ajtót. A hajába túrtam, a kezem a hátán siklott, majd előre az övcsatjára. Hangosan a számba mordult.

– Ha bosszút akarsz állni rajtam, remekül csinálod – lihegett. Az alsó ajkát harapdáltam.

– Ha tovább szövegelsz, elmúlik a varázs. Fogd be! – vontam közelebb. A tarkójába kapaszkodtam, az ajkait ízlelgetve hallgattattam el. Olyan hévvel még nem csókolt senki, mint ő akkor. Becsúsztattam a kezem a zakója alá és letoltam róla. Ő is lehúzta a ruhám cipzárját, és az ujjai a gerincem mentén cirógattak. Libabőrős és türelmetlen lettem az érintésétől. Lassan bontott ki a ruhámból, mint valami ajándékot. Minden pillanatot kiélvezett. A nyakam kóstolgatta, én pedig készségesen utat engedtem neki. Egyre hangosabb sóhajok hagyták el az ajkainkat.

– Niko – nyöszörögtem, amikor a szájába vette a mellbimbóm.

Semmit nem sietett el. Belemartam az ingébe és türelmetlenül téptem végig. Belehördült a csókba, ahogy az ágyékát az alhasamnak nyomta. Teljesen kész lettem. Reszkető kezekkel szabadítottam ki a nadrágjából. Szorosan markolva izgattam. Felszisszent, ellépett tőlem, a ruhájától gyors mozdulatokkal megszabadult. Mámoros tekintettel ziháltam. Letérdelt elém és óvatosan húzta le rólam a bugyim. Ahol a bőre az enyémhez ért, szinte perzselt; remegtem, nem bírtam mozdulatlanul várni, ahogy előttem térdelve éhesen bámult rám. Előrehajolt és megcsókolt a legérzékenyebb pontomon. Kéjes hangokkal szántottam a hajában, a csípőmbe kapaszkodva kényeztetett a nyelvével. Az egyik combom a vállára vette, így teljesen kitárulkoztam előtte. Lágyan, körkörösen izgatta a csiklómat. Reszkettem a gyönyör kapujában, amikor megszólalt.

– Még most is azt állítod, hogy nem kívánsz engem? – sandított fel rám. Az ujjai mesterien mozogtak bennem. Képtelen voltam felelni. Az ajkamba haraptam, el akartam élvezni, de nem hagyta. Felállt. Magához szorított.

– Mondd ki, hogy te is megőrülsz értem – szívogatta a nyakam.

– Soha! – nyögtem fel.

Döbbent, homályos tekintettel nézett rám. Habozott. Levegőért kapkodott, ahogy a falnak támasztott. Erősen kapaszkodtunk egymásba. Felemelt, a lábam a derekára kulcsoltam, ő pedig elmerült bennem. A hüvelyem tombolt érte, és attól, hogy megkapta őt, többször is pulzálva rándult össze körülötte. A hátába mélyesztettem a körmöm. Mozdulnia sem kellett, elértem az orgazmust.

– A kurva életbe – nyüszítette és együtt jutottunk el a csúcsra. Mikor csillapodott a remegésünk, azt hittem, hogy sír. Rázkódott a teste.

Értetlenül álltam és vártam. Elemelte a fejét, és akkor láttam meg, hogy kacag.

– Mi olyan vicces? – merevedtem meg.

– Semmi, csak elképzelni sem merem, milyen lenne, ha kívánnál is.

– Öntelt hólyag vagy – kaptam az ajka után.

Ezt a pofátlan, nagyképű magabiztosságot szerettem benne a legjobban. Újra egymás foglyaivá váltunk. Az ölében tartott, úgy vitt el az ágyig, ahová együtt zuhantunk. Hevesen téptük egymás ajkát. Úgy fonódtam rá, mint egy inda. Őrült szeretkezésben forrtunk össze. Elengedtem magam, át akartam élni minden pillanatot, mert tudtam, nem fog megismétlődni. Ez csak most van, és ha ebben a pillanatba nem teszek bele mindent, akkor azt örökké bánni fogom. Nem akartam büszkeségből magamba fojtani az érzelmeimet. Csak élvezni és érezni akartam, még egyszer, utoljára…

A kielégülést követően Niko a kimerítő érzelmi hullámvasút és az ital hatására mély álomba zuhant. Rajtam fekve burkolózott az ölelésembe. Olyan volt, mint egy esetlen kisgyerek. Tisztában voltam vele, hogy hibát követtem el, hogy engedtem neki, de legalább annyira szükségem volt rá, mint neki rám. Nem tudtam magam megfosztani tőle, ahogy tőle sem tudtam megvonni magamat. Soha nem fogom elfelejteni azt, ahogy rám nézett, amit a szeméből olvastam ki. Visszhangzott a lelkemben minden egyes gondolata. A pánik, ami a belsőjében pulzált, lüktetett bennem is. Féltem, hogy mégsem fog ez nekem menni. Eltávolodni, ellenállni neki? Halk zokogásban cirógattam, csókolgattam őt, mert reggel szembe kellett néznem a következményekkel, Juke-kal és Nikóval is.

NIKO

Változtatni fogok azon, aki vagyok

„Sohasem gondoltam volna, hogy az életünk, mely ily szorosan összefonódott, ilyen gyorsan szét tud szakadni. Ha tudtam volna, talán megpróbálom szorosabban fogni, és nem engedem, hogy nem látott hullámok szétszakítsanak minket.”

(Ne engedj el! című film)

Kábán ébredtem, azt sem tudtam, hol vagyok. Kínzón hasogatott a fejem, mikor ki akartam nyitni a szemem. Nyöszörögve szorítottam az arcomra a párnát. Emlékek zavaros tömkelege árasztotta el az agyam. Olivia! – ordított a belsőm. Azonnal felültem az ágyban. Kerestem a tekintetemmel, de nem láttam sehol. Elhagyott! Rám tört a pánik. A szédülésemmel nem törődve pattantam fel, és csak a lepedőt tekertem magam köré, ahogy kirontottam a szobából.

– Azt mondtam, megoldom! – hallottam meg ekkor Olivia ingerült hangját, és pillantottam meg vele szemben Juke-ot, aki a tekintetével jelezte neki, hogy ott állok mögötte. Próbáltam logikusan gondolkodni, de az agyam olyan volt, mint egy felrázott pezsgőspalack. Minden elmosódott. Meg kellett támaszkodnom a falon. Szédültem. Olivia felém fordult és egy szó nélkül belém karolt, és visszahúzott maga után a szobába.

– Ez meg mi a fene volt? – vontam kérdőre, de nem volt elég aktív az agyam a puzzle játékokhoz.

– Lakótársi civakodás. Már nem a te dolgod – válaszolt némi éllel a hangjában. Le kellett ülnöm az ágyra. Bizonytalanul pislogtam fel rá. – Mire emlékszel a tegnap estéből? – kért számon csípőre tett kézzel.

Összevont szemöldökkel erőltettem az agyam.

– Kidobtál engem – suttogtam. – Utána… – felemeltem a szétvert öklöm, ami igazolta, nem csak egy rossz álom volt. – Ittam… sokat… nagyon sokat – hunytam le a szemem. Olivia egy tablettát nyújtott át és egy pohár vizet.

– Vedd ezt be! Jobb lesz! – lépett el tőlem. Újra ott éreztem a kétségbeesést magamban, pont, mint tegnap.

– Szeretkeztünk az éjszaka – sutyorogtam átszellemülten, de ő hangosan felhorkant.

– Mielőtt vagy miután elájultál? – Rosszalló pillantásától összeomlott bennem minden.

– Hallucináltam volna? – Fájdalmas volt a felismerés.

– Inkább álmodtál. Alig értél el az ágyamig, szinte eszméleted vesztve roskadtál össze – megvetően húzta el a száját.

– Pucér vagyok! – világítottam rá, és szétnyitottam magamon a lepedőt. A tekintete a férfiasságomra siklott.

– A ruhád elég viseltes volt. Időbe telt leküzdenem rólad – magyarázta ridegen, és erősebb fájdalom hasított belém, mint a fejfájás.

– Miért csinálod ezt velem? – motyogtam, miközben könyörgő tekintettel néztem a gyönyörű szemébe. Hányingerem lett. Sosem szerettem a túl sok alkoholt. Mindig mértékkel bántam vele, de tegnap este nem akartam józan lenni. Lebegni akartam. Sikerült is, csak az a nyomorult ébredés ne lett volna…

Szinte tapintani lehetett köztünk a kínos csendet. Ez döbbentett rá, tényleg elveszítettem őt. Már felkelni sem maradt erőm. Nem láttam magam előtt életcélt. Nem volt miért tovább élnem. Olivia ítélkező pillantása pedig a földbe döngölt.

– Én most elmegyek – szólalt meg újra. – Találkozóm van Simonnal – jelentette ki a legnagyobb természetességgel. – Mire visszajövök, ne legyél itt – indult az ajtó felé.

– Olivia – szóltam utána. – Tegnap este, mialatt az egyik italt döntöttem magamba a másik után, rájöttem, ha elveszítelek, semmim sem marad – magyaráztam a könnyeimet nyelve. – Általad leltem meg önmagam. A szemed tükrében látom, ki vagyok valójában. – A tekintetébe mélyedtem. – A szemedben nem azt az embert látom, aki rejtőzködve álarcokat visel. Az igazságot látom. Szükségem van rád, hogy lássam önmagam. Ha eltűnsz, én is eltűnök. Megsemmisülök. Kérlek, ne tedd ezt! Szeretlek! – könyörögtem.

– Sajnálom, Niko, az igazság és boldogság az esetünkben nem jár kéz a kézben. – A szeme könnyekkel volt teli, de megfeszítette az állát és mélyen beszívta a levegőt, mintha szándékosan akarná megkeményíteni magát előttem.

– Érzem, hogy te is szenvedsz! – álltam fel és léptem felé. – Itt – böktem a szívemre.

– Csak a saját fájdalmad visszhangja. Én már csak azt sajnálom, hogy egyáltalán közöm volt hozzád. Tökéletesnek tűntél, ezért elhittem, hogy minden stimmel, de ahogy te mondtad az előbb, már látlak téged. Ami olyan tökéletesnek tűnt, rá kellett jönnöm, hosszú távon nekem nem jön be. Elmúlt a varázslat. Mikor hazaérek, nem akarlak itt találni. – Hátat fordított és elviharzott.

Képtelen voltam elhinni ezt az egészet. Vége. De akkor is, ez túl hirtelen történt. Valami kimaradt. Valami, amit nem vettem észre. Erősen kapaszkodtam az utolsó reménysugárba. Lassan öltöztem fel, mikor megpillantottam az eltépett ingem. Lehunytam a szemem és láttam, ahogy Olivia vágytól reszketve szaggatja le rólam. Nem álmodtam. Tudom, hogy nem. Nem önként cselekszik. Történt vele valami. Rá kell jönnöm, mi folyik itt. Nem adom fel! Gyorsan magamra kapkodtam a ruháim, majd elszántan rohantam el Oliviától.

Az elkövetkező napokban az árnyékává váltam, követtem, és amivel szembesülnöm kellett, a legkeményebb büntetés volt, amit az élet csak rám mérhetett. Jobban fájt, mint bármi addig egész életemben. Valóban Simonnal töltötte az ideje nagy részét. Sőt mi több, nála is töltötte az éjszakákat. Az egyik nap, amikor Simon lakásából távoztak, Olivia az ujját díszítő gyűrűt csodálta, majd a fickó nyaka köré kulcsolta a karját, Simon pedig szerelmesen arcon csókolta. A látvány olyannyira letaglózott, hogy levegőt is elfelejtettem venni. Felfordult a gyomrom. Gyűrű? Igent mondott neki. Megkaptam hát a sorstól, amit megérdemeltem. Olivia a szívem közepébe döfte a tőrt. Ezt nem bírom elviselni. Ez már túl sok! Percekig levegőért kapkodtam, majd minél messzebb akartam kerülni tőlük. Fogtam az összepakolt cuccaim és elhagytam a várost. Több ilyen képpel képtelen lettem volna szembesülni.