A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A. L. Jackson: Take this regret, 2012

Fordította

SZASZKÓ GABRIELLA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek I.), 2019

© A. L. Jackson, 2012

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-81-6

AJÁNLÁS

A családomnak, Chadnek, Devynnek, Elinek és Braydonnak.
És a legédesebb ihletőmnek, Parker Elizabethnek.

2004. szeptember

– Christian, engedj el! – Elizabeth próbálta kiszabadítani magát a csípőjére kulcsolódott karok közül, de Christian csak egyre erősebben fogta. Elizabeth felnevetett, és a mellkasához húzódott.

Christian szavai tompán hangzottak, a száját nekinyomta Elizabeth puha nyakának.

– Ne, maradj!

– Bár maradhatnék, de órára kell mennem. – Elizabeth hátrahúzódott, és aranybarna tekintete összefonódott Christian élénkkék szemével.

Fintorgást mímelt, de eleresztette a lányt, megengedte, hogy elhúzódjon tőle. Halvány mosoly játszott a szája szélén, a hasára fordult, és figyelte, ahogy Elizabeth a hálószoba ablakán beszűrődő, késő esti fényben öltözködik.

Elizabeth lehajolt, hogy felhúzza a farmert hosszú, kidolgozott vádliján. Sötétszőke haja kócos hullámokban terült szét a vállán, félig eltakarta apró, szív alakú arcát, de Christian elméjébe már beleégett minden vonal, gödröcske és ív. Elizabethről mindig a méz jutott az eszébe, méz csillogott a szemében, bőre napcsókoltan fénylett, ajkának íze édes volt.

Christian abban a pillanatban tudta, hogy egymásnak teremtették őket, amikor először találkoztak. Négy évvel ezelőtt osztották be őket közös tanulócsoportba, amikor még gólyák voltak a Columbia Egyetemen. Ahogy Christian besétált az apró kávézó ajtaján, és meglátta ezt a lányt, elakadt a lélegzete. Aztán amikor leültek, és elkezdtek beszélgetni, akkor ráébredt, hogy Elizabeth nemcsak a leggyönyörűbb, de a legintelligensebb és legjószívűbb is mindenki közül, akivel valaha találkozott.

Christianhoz hasonlóan Elizabeth is jogász akart lenni, bár teljesen más okból. Miközben Christian ingatlanügyvédnek készült, hogy egy nap átvegye apja cégét, addig Elizabeth családi jogra akart szakosodni, hogy gyerekeket védhessen. Nem érdekelte a pénz, úgy gondolta, hogy olyanok ügyeit akarja szolgálni, akik nem tudják megvédeni magukat.

Az Elizabethből sütő szenvedély már az első nap kérdéseket vetett fel Christianban saját magáról. Hogy miben is hitt, és mi is a célja az életben. Már akkor is biztos volt benne, hogy Elizabeth képes lenne jobb emberré tenni őt. Még vonzóbbá tette Christian számára, hogy Elizabeth ezt milyen könnyedén vette. Azok a lányok, akikkel New Yorkban találkozott mindannyian begyepesedettek és unalmasak voltak, vagy csak a bulizás érdekelte őket az egyetem ideje alatt, mintha ezzel a pár évvel a gazdag szüleik ajándékozták volna meg őket.

De Elizabeth nem ilyen volt. Ő komolyan vette az iskolát, és elkötelezett volt a jövője iránt, mégis élvezte az életet. Christian csak nehezen találta meg az egyensúlyt, őt sosem hagyta békén az apja, mindig a legtökéletesebben kellett teljesítenie, hogy ő legyen a legjobb, de közben lassan-lassan elveszítette az egyéniségét. Arrogáns lett, beképzelt, és csak magára gondolt. Elizabeth az első pillanattól kezdve piszkálta az önelégült viselkedése miatt. Christian nem szokott hozzá, hogy nemet mondjanak neki, de a bevált módszereivel nem tudta elbűvölni a lányt.

*

Elizabeth sosem szerette a futó románcokat, ebbe beletartozott a kapcsolat egy szépséges, fekete hajú, kék szemű sráccal is. Amikor először találkozott Christiannal, tökéletesen tisztában volt vele, hogy az mit szeretne. Elizabeth sosem engedte meg magának, hogy könnyelmű legyen a szerelemmel. De ahogy haladt előre a félév, és egyre hosszabbra nyúltak a közös tanulások, majd a beszélgetéseik egyre távolabb kerültek az iskolai témáktól, Elizabeth lassan egyre többet fedezett fel Christianban az önelégült, bulizós fiúnál, akinek először gondolta. Ahogy egyre mélyebbre ásott a múltjában, és áttört az önelégültség burkán, azt találta, hogy Christian kedves, jó fiú, akit a menő szülei folyamatos nyomás alatt tartanak, és ez megviseli.

Amikor Christian újra elhívta randizni négy hónappal az első találkozásuk után, Elizabeth megadta magát. Ekkor ébredt rá, hogy reménytelenül beleszeretett a fiúba, aki veszélyesen közel állt ahhoz a típushoz, akiről Elizabeth megfogadta: nem fogja engedni, hogy valaha is elrabolja a szívét.

Azóta elválaszthatatlanok voltak, zsúfolt beosztásuk mellett minden szabad percüket együtt töltötték. Christian már számtalan alkalommal kérte, hogy költözzenek össze, és Elizabeth elég vonzónak is találta a gondolatot, hogy minden reggel mellette ébredjen. De mindig csendesen visszautasította, eltökélten ragaszkodott ahhoz a képhez, amit gyermekkorában képzelt el magának. Az egyik ilyenben egy új ház szerepelt egy férjjel, egy hely, ahol anyává válhatott, és Christian apává, bár mostanra ezt a képet torznak találta.

Elizabeth Christian felé pillantott a válla felett, amikor elindult kifelé, de közben elöntötte a bűntudat hulláma, hogy ilyen régóta titkol előtte valamit. Már egy hete tudta. Minden egyes nap elhatározta, hogy megosztja vele, de mindig elnémult, ahogy szóra nyitotta a száját. Christian élete túlzottan el volt tervezve, hiába tett már meg hosszú utat, hogy önző tiniből jószívű férfivá váljon, a szülei elveit és útmutatásait kellett követnie, épp ezért Elizabethnek fogalma sem volt, Christian hogyan fogadja majd a híreket. Nem aggódott a kapcsolatuk miatt, hitt benne, hogy mind a ketten elkötelezettek egymás mellett. Eltéphetetlen volt az egységük. De aggasztotta Elizabethet, hogy a hír mennyire fogja lesújtani Christiant, mivel ez kicsit ellentmondásba került még az ő terveivel is az utolsó évre a jogi képzés előtt. Elizabeth viszont úgy gondolta, hogy ő jobban el tudja fogadni, amit az élet elé sodort.

Megragadta a hátizsákját, a vállára dobta, majd lehajolt, hogy megcsókolja Christiant.

– Szia, holnap találkozunk!

Christian viszonozta a csókját, kissé tovább időzött benne, mint Elizabeth.

– Hiányozni fogsz.

– Te is nekem.

Elizabeth megfordult, és kilépett Christian kicsi, harmadik emeleti lakásának ajtaján. Minden egyes lélegzetvétellel nehezebbek lettek a léptei, és azon gondolkozott, hogyan is mondja el neki. Mire elérte az utolsó lépcsőfokokat a földszint előtt, úgy döntött, hogy egyszerűen csak kimondja. Megfordult, és visszarohant a lépcsőn. Volt kulcsa, de valamiért úgy érezte, jobb, ha kopog. Hangosan dörömbölni kezdett az ajtón.

*

Christian ásítozva, nyújtózkodva ült fel az ágy szélére, úgy döntött, nekiáll tanulni, mivel a napja javát azzal töltötte, hogy az ágyban feküdt Elizabethtel. Nem mintha ezt valaha is időpocsékolásnak gondolta volna. Amikor valaki bekopogott az ajtaján, gyorsan felhúzta a padlón heverő farmerét, és beletúrt sűrű, fekete hajába. Fogalma sem volt, mi vár rá az ajtó másik oldalán.

A kukucskálón kilesve megpillantotta Elizabethet. Összezavarodott. Furcsa volt, hogy azt várja, engedje be a lakásába. Christian kitárta az ajtót, és felhúzta a szemöldökét.

– Elizabeth, mi történt?

– Beszélnem kell veled! – Szorongás vegyült a szavaiba.

Christian megijedt a hangjától, és behúzta a lányt a lakásba, majd becsukta maguk mögött az ajtót.

– Mi a gond? – Egyértelműen hatalmas lehetett a gond, különben Elizabeth nem ácsorgott volna a lakása előtt a lábát bámulva.

– Terhes vagyok.

Christian megfeszült az elsuttogott szavak hallatán, nehezen értette meg őket. Szinte biztos volt benne, hogy csak képzelte a hallottakat.

De tiszta sor volt, hogy nem értette félre a mondandóját, hiszen amikor Elizabeth tekintete felsiklott rá, a szeme könnyes volt és félelemmel teli. Christian keze megremegett, idegesen túrt a hajába, mintha ezzel feldolgozhatná Elizabeth szavait.

Egy kisbaba mindent elrontana. Mindent, amiért olyan keményen dolgozott, amiért Elizabeth küzdött. Az összes tervüket felborítaná. Christian mellkasa összeszorult, és életében először úgy érezte, pánikrohama lesz. Egy belső hang választ követelt volna Elizabethtől, hogy hogyan is lehetett ilyen könnyelmű, aztán ráébredt, hogy ez épp annyira az ő hibája, mint a lányé. Látta maga előtt remegő barátnőjét: meg akarta vigasztalni, elmondani neki, hogy minden rendben lesz. Egy másik hang azt súgta, hogy ne pánikoljon, van megoldás. Nem kell akkora ügyet csinálni az egészből.

– Hé! – mondta lágyan, majd előrelépett, hogy átkarolja. Megnyugtatásként végigsimított a lány hosszú haján. Elizabeth arca a mellkasának nyomódott, de megkönnyebbült, hallhatóan felsóhajtott érintése nyomán. – Minden rendben lesz – suttogta nyugodtan a fülébe. – Megoldjuk.

Elizabeth hátratántorodott, mintha megpofozták volna, és Christian arcát kutatta.

– Christian, nem várod, hogy ezt tegyem, ugye? – kérdezte hitetlenkedve.

Akármennyire is szerette Elizabethet, néha úgy gondolta, túl idealista. Természetes, hogy beszélgettek már a világnézetükről, még azelőtt, hogy egyáltalán ilyen helyzetbe kerültek. De ez megváltoztatta a dolgokat. Christian úgy érezte, ez az egyetlen megoldás.

– Elizabeth… muszáj megtenned!

Elizabeth megrázta a fejét, úgy tűnt, próbálja visszafogni a könnyeit. Hátrált két lépést.

– Megtartom a babát, Christian.

– Gondold át, Elizabeth! – A szavai keményebbek voltak, mint akarta, és hirtelen ráébredt, igenis haragszik, hogy Elizabeth már nélküle döntésre jutott. – Hogy akarsz jogi egyetem mellett gyereket szülni? Gondoltál erre egyáltalán? – Látnia kellett, mennyire lehetetlen a helyzet.

Elizabeth zavartan nézett fel, mintha nem értené Christian szavait, és remegve közölte:

– Én… nem tudom… majd… kitaláljuk.

Christian összeszorította a szemét, elfordult tőle, amikor Elizabeth sírni kezdett. Megpróbálta visszafogni az indulatait annak ellenére, hogy ordítani akart. Legszívesebben a fejéhez vágta volna, hogy bután és észszerűtlenül viselkedik, ezzel elronthatja az életüket, főleg Christian életét, de a sajátját is. Christian ösztönösen visszatért az önző gondolkodáshoz, pedig annyit dolgozott már rajta, hogy felülkerekedjen ezen. Most mégis csak magára gondolt, csakis arra, hogy neki mi a jó. Hirtelen nem látta, hogy megbántja az előtte álló lányt, akit szeretett, és akivel le akarta élni az egész életét.

Csak azt észlelte, hogy Elizabeth az útjában áll.

Gyorsan megfordult, egyenesen a szemébe nézett. Az arca elkomorodott, ahogy fölényes szavait Elizabeth felé intézte, mielőtt belegondolhatott volna a jelentésükbe.

– Vagy én, vagy a baba, Elizabeth. Nem lehet a tiéd mind a kettő. – Elizabeth erősen nyelt, majd bólintott, mintha láthatóan is el akarná fogadni az ultimátumot. Christian tudta, hogy igazából nem kellett gondolkodnia a döntésen.

– Viszlát, Christian! – Aznap már a második alkalommal tartott el jó darabig, mire felfogta, mit is mond a barátnője.

Elizabeth elment mellette, és a kilincs felé nyúlt.

– Elizabeth! – A lány megtorpant a neve hallatán. Hátulról Christian megfigyelhette szapora lélegzetét, szinte ledöbbent a fiú kegyetlen szavain: – Hívj fel, ha meggondoltad magad!

Elizabeth megrázta a fejét, kitárta az ajtót, és becsapta maga mögött.

*

Két órával később Christian az asztalánál ülve próbált tanulni az évközi politika vizsgákra, és közben fülelt minden egyes lépésre az ajtaján túl. Megpróbálta figyelmét a jókora tankönyvre irányítani maga előtt, próbálta kiszorítani a tudatából az egyre növekvő szorongást, amit minden alkalommal érzett, amikor felvette a mobilját, és megnézte, hogy kapott-e üzenetet.

De egy sem érkezett.

Jóval elmúlt éjfél, mire ágyba került. Próbálta meggyőzni magát, hogy Elizabethnek csak idő kell, hogy rájöjjön, neki volt igaza. Nem lehetett másként. Nem engedett utat a kételynek, amikor elöntötte a bűntudat, egyszerűen oldalra söpörte.

Elképzelte, hogy a lány is ébren van, és kényelmetlenül forgolódik a garzonlakása apró ágyában, miközben lassan ráébred, mi a helyes.

De amikor Christian kirángatta fáradt testét az ágyból másnap reggel, a telefonja továbbra sem jelzett.

Kegyetlenül viselkedett, nagyon jól tudta. Csak reménykedni tudott abban, hogy nem volt túl kegyetlen, és Elizabeth megérti, hogy ő csak a jövőjüket akarja megvédeni.

Megevett egy tál gabonapelyhet, és rávette magát, hogy beálljon a zuhany alá. Elkeseredetten próbált harcolni a kimerültség ellen. Mindent ködösnek érzett az alvásmegvonástól és a fejébe tolakodó lehetőségektől. Elképzelte az életét Elizabeth nélkül.

Mi van, ha sosem tér vissza?

Tudna élni nélküle?

Ahogy végigdörzsölte a szappanhabos mosdókesztyűt a testén, megpróbálta elképzelni, milyen lenne egyedül. Az élet kiüresedne Elizabeth tökéletes hangszíne, nevetésének csilingelése nélkül. Nem érinthetné meg többé puha bőrét, nem lenne joga rá, hogy bármikor magához húzza. De ott volt az az élet, ahol egy gyerek sírna a másik szobában, mialatt ő sikertelenül próbálna tanulni a következő vizsgájára.

Felnyögve rázta meg a fejét, próbálta elűzni a gondolatokat, és azt ismételgette, hogy idáig nem fognak eljutni.

Biztos volt benne, ha találkoznak az órán aznap, Elizabeth ugyanúgy mellé ül majd az előadóban, előrehajol, és a fülébe suttogja, hogy igaza volt.

De amikor a szék üres maradt mellette, a kétségbeesés csak növekedett benne, a gyomrát szorongatta. Abban a pillanatban, hogy a tanár elengedte az osztályt, Christian kitört az előadóból egyenesen a kávézó felé, ahol minden hétfőn, szerdán és pénteken együtt tanultak Elizabethtel. Őrült izgalomban vizslatta a helyiséget, látott néhány ismerős arcot, de azt nem, akit igazán szeretett volna megpillantani.

Mire odaért Elizabeth lakásához, már kapkodta a levegőt. Kimerítette a kilométeres futás és a szívét markoló félelem. Dörömbölt az ajtón, időt sem hagyott, mielőtt felordított:

– Elizabeth!

Nem hallott hangokat a másik oldalról, se függönyhúzást, se halk lábdobogást. Ezek után sem volt elégedett, így előkapta másolt kulcsait, és elforgatta a zárban.

A néma, apró garzon továbbra is otthonosan zsúfolt volt. Csak az volt furcsa, hogy a takarók, amik általában rendesen el voltak rendezve az ágyon, most a padlóra kerültek. A fürdő ajtaja résnyire nyitva állt, de az is pont annyira üres volt, mint a lakás többi része.

Christian a falnak támasztotta a hátát, és mély levegőt vett. Nem volt erre felkészülve. Sosem gondolta volna, hogy ez fog történni.

Vonakodva hagyta el a lakást, becsukta, majd bezárta az ajtót maga mögött, mielőtt elment. Gyűlölte, hogy a fejében felhangzó szavak szerint így volt helyes.

*

Elizabeth a cserbenhagyástól görnyedten futott le három emeletet, elmenekült attól a férfitól, akiről úgy gondolta, egész életében mellette lesz. Úgy érezte, mintha halálosan megsebesült volna a szavaitól. Christian tudhatta volna, hogy nem fog megválni a babától. Hogy is javasolhatta ezt egyáltalán?

A kemény szavak mögött kutatta Christian kék szemét, kereste azt a férfit, akiről azt hitte, ismeri, de valószínűleg sosem volt így. Az a férfi, akit ő szeretett, sosem lett volna ilyen kegyetlen vele. Tudta, hogy amikor búcsút mondott, a hangja fájdalomtól remegett, de döntése megingathatatlan maradt. Semmi sem volt fontosabb a benne növekedő gyereknél. Amikor Christian először utánaszólt közvetlenül a távozása előtt, azért imádkozott, hátha meggondolta magát. Elizabeth mindezek ellenére is szerette, nem tudott nélküle élni, és emellett rettegett is. Nem akarta egyedül felnevelni a gyereket, de tudta, hogy ezt kell tennie, amikor nem hallott semmilyen enyhülést a hangjában, csak még több fájdalmas kijelentést.

Megállíthatatlanul folytak a könnyek az arcán, ahogy egyedül rótta az utakat, minél messzebb kerülve Christian lakásától. A gyomra csomóba rándult, és tiltakozott minden egyes megtett lépésnél.

Ment előre, nem is akart hátranézni. A léptei elnehezültek a fájdalomtól, botladozott a súlytól.

A gyomorfájása a hazafelé vezető úton egyre erősebb lett. Egy bolt kirakata előtt a cserjékre hányt. A sírása csak erősödött, a görcsök is egyre rosszabbá váltak, amitől még háromszor hánynia kellett, mire elért a lépcsősorhoz a lakása ajtaja előtt. Belekapaszkodott a korlátba, felhúzta magát, és újra maga mellé hányt.

Ekkorra már fuldoklott a sírástól, képtelen volt visszafogni a remegést, ami átvette az irányítást a teste felett. Elért a lakásához vezető lépcsőfordulóba, és remegő kézzel kinyitotta a bejárati ajtót.

Fázott, a teste tiltakozott, amikor leszedte a ruhákat magáról, és belépett a zuhany alá, ami annyira forró volt, hogy szinte égetett. Ebben sem talált vigaszt, így összehúzta magát a csempés zuhanytálcán, és remélte, hogy nyugalmat talál. Ehelyett egyre jobban remegett és reszketett. Úgy érezte, kívül-belül megfagyott, mintha semmi sem űzhette volna el a jegességet, ami belopta magát a csontjaiba. Becsavarta magát egy törölközőbe, és újra visszaült a fürdőszoba padlójára a vécé elé hajolva.

Elizabeth megrémült.

Soha életében nem érezte még ilyen rosszul magát. Mindene fájt. A legrosszabb az volt, hogy nem tudott rámutatni a fájdalom forrására. Hogy tényleg valami gond van-e a testével, vagy egyszerűen a megrázkódtatás tüneteit érzékelte magán, ahogy a világ összeomlott körülötte.

A legjobban a baba miatt aggódott. Nem sokat tudott a terhességről, de mindez egyáltalán nem tűnt normálisnak. Amikor újra öklendezett, de semmi sem jött fel, akkor már biztos volt benne, hogy segítségre van szüksége.

Álló helyzetbe tornászta magát, és egyik kezével megtámaszkodott a falon, de megszédült. Halkan imádkozott, hogy jusson el valahogy a telefonig.

Annyira szerette volna, ha Christian itt lehet vele, ösztönösen őt akarta hívni, de kényszerítette magát, hogy hét másik számot üssön be.

Christian már nem tartozott hozzá, nem támaszkodhatott rá, de még volt egyetlen ember a városban, akiben megbízott.

A hangja érdesen és rekedtesen csengett az alvástól, amikor beleszólt a telefonba.

– Halló?

Több idő telt el, mint Elizabeth gondolta volna, már közel járt éjfélhez.

*

– Matthew? – recsegte, alig lehetett hallani a szavait.

Az Elizabeth hangjából áramló rémület kirángatta a ködből, és felült az ágyban.

– Elizabeth. – Matthew azonnal kétségbeesett. – Mi a gond? Jól vagy?

Legalább három másodperc telt el, amikor egy remegő nemet hallott a vonal túlsó végén.

Matthew felrángatta a nadrágját, és kutatni kezdett az egyetlen elérhető póló után, a telefont a vállával szorította a fülére. Próbált nyugalmat csempészni a hangjába, sikertelenül.

– Elizabeth, édesem, mondd el, mi a baj! – Ekkorra már kint is volt, beindította a kocsit, még mielőtt Elizabeth elmondhatta volna, hogy rosszul van.

Matthew már a lakásánál is volt, felment a rövid lépcsőn, körülbelül öt perc telhetett el. Elizabethet az ágyon összekucorodva találta, remegett a takarók alatt.

– Elizabeth?

Gyorsan mellé sietett, lehúzta a takarót, hogy felfedje az arcát. A lány szőke haja majdnem barnára színeződött a homlokán csorgó izzadságtól.

Felé nyúlt, hogy kisöpörje a tincseket, és megnézze az arcát, de megdöbbentette a lány bőrének sápadtsága, és bedagadt, vörös szeme.

Matthew ezernyi kérdést akart feltenni, de Elizabeth néha elveszítette az eszméletét, és egyértelmű volt, hogy több segítségre van szüksége annál, mint amit tőle kaphat. Lesodorta a takarókat a padlóra, kivéve egyet, amibe bebugyolálta, mielőtt kivitte volna a karjában. Elizabeth apró teste súlyosabb volt, mint várta, de nagy nehezen levonszolta az autóig.

Nem tudta, hívja-e a mentőket, a kórház annyira közel volt, hogy biztos volt benne, ő gyorsabban el tudja vinni a sürgősségire a lányt, minthogy a mentő kiérne.

Perceken belül már le is parkolt az élénkvörös lámpa és a „Sürgősségi Centrum” felirat alatt.

Matthew berohant az automata ajtókon, segítségért kiáltott. Egy szempillantás alatt több nyugodt kórházi dolgozó termett ott, kihúzták Matthew kezéből Elizabethet, és hordágyra fektették.

Egy nővér egy kicsi, elfüggönyözött részre vezette, Elizabeth eszméletét vesztve hevert ott. Matthew túl soknak érezte a történéseket, a nővér olyan kérdésekkel bombázta a lányról, amikre nem tudott válaszolni.

– Születési dátuma?

– Szed valami gyógyszert?

– Mikor kezdődtek a tünetek?

Matthew csak a fejét rázta, már lüktetett a halántéka a stressztől.

Lerogyott a szoba másik végén, a fal mellett álló kemény műanyag székre, és végignézte, ahogy tűkkel kezdik szurkálni a barátját. Haszontalannak érezte magát, fogalma sem volt, mit is kellene tennie.

Értesítenie kellene valakit?

Christiant?

Elizabeth anyukáját?

Nem. Őt hívta fel Elizabeth, ez önmagában is sokat jelentett. Elizabethnek rá volt szüksége, ezért itt kell maradnia, még ha bizonytalanságban is kell várakoznia.

Ahogy csendesen ült a szoba sarkában, figyelte a nővéreket és az orvost, aki Elizabeth felett dolgozott, arra gondolt, hogyan is csöppent a lány életébe. Egy évvel ezelőtt találkozott vele egy étteremben, ahol együtt dolgoztak hétvégenként. Olyan sok mindenben hasonlítottak. Mind a ketten olyan városban éltek, amit alig tudtak megfizetni, és olyan suliba jártak, amiről egész középiskolás korukban álmodtak. Ösztöndíjból, adományból és egyre halmozódó diákhitelből éltek, amit még a harmincas éveikben is nyögni fognak. A szombaton megkeresett borravalóból alig futotta ételre és a legszükségesebb holmikra a hét hátralevő részében. De egyikük sem tartotta ezt igazán tragikusnak. Ehelyett kihasználták a lehetőséget, és gyorsan barátok lettek.

Matthew persze tudta, milyen gyönyörű Elizabeth. Nem volt vak, de sosem nézett rá úgy, és nem dédelgetett magában viszonzatlan érzéseket. Őszintén, barátként szerette.

Ez nem jelentette azt, hogy kedvelte volna a pasiját. Matthew szemében Christian elkényeztetett, gazdag fiú volt, aki csak randizgat, és végigszórakozza az egyetemi éveit. Biztos volt benne, hogy Christian egyszer össze fogja törni Elizabeth szívét.

Matthew összehúzta a szemét, amikor egy hosszú, vastag tűt szúrtak be Elizabeth karjába, és egy infúziós tasakot akasztottak fölé.

Örökkévalóságnak tűnt, amíg Matthew csak ült, és figyelte, hogy a lány alszik. A szín lassan visszatért az arcába, ahogy a tasak tartalma az ereibe csepegett. A valóságban csak kicsivel több mint egy óra telt el, amikor egy nagyon fiatal orvos, aki Elizabethet vizsgálta, visszatért, és leleteket szorongatott a kezében.

Szabad kezét Matthew felé nyújtotta.

– Dr. Lopez vagyok.

Matthew bólintott, és megrázta a fejét.

– Matthew Stevens.

– Minden vizsgálat eredményét megkaptuk. Nagyon ki volt száradva, vérszegény, terhes, túl sok volt neki a stressz.

Matthew megpróbált figyelni arra, amit az orvos mondott, de nem hallott mást a terhesség szón kívül. Hirtelen szédülni kezdett a gondolatától, mit is jelentett ez Elizabethnek. A kirakós lassan a helyére került: Elizabeth késő éjjeli telefonja, amikor mást kellett volna hívnia. A kisírt szem, és az orvos szavai, hogy a túlzott stressz miatt sokkos állapotba került.

Matthew összeszorította az öklét, hányingere lett a gondolattól, hogy bárki így bánhat a barátjával. Hirtelen felindulásból egyenesen Christian Davidson lakására akart menni, és szétverni a fejét. De inkább átült Elizabeth ágyára, végigsimított a lány kócos haján, és csendesen megígérte neki, hogy vigyázni fog rá.

*

2005. május

Christian a teljes alakos tükör előtt állt, nézegette magát a hosszú, fekete talárban, de semmi mást sem látott maga előtt, csak egy szánalmas férfit.

Büszkének kellett volna lennie, amikor a Columbia Egyetemen megszerzi a kitűnő alapdiplomáját. Az anyja és az apja éppen kimentek a lakásából, hogy megvárják a kocsiban, és az apja bejelentette, elégedett a fiával, hogy eljutott ide.

De Christian nem érzett semmiféle büszkeséget, inkább szégyellte magát.

Három héttel ezelőtt megpillantotta Elizabethet a boltban, de a lány nem vette őt észre. Christian gyorsan felkapkodta a legszükségesebb holmikat: dezodort, sampont és fogkrémet, majd a kasszához rohant. A legrövidebb sort kutatta a szemével, amikor megpillantotta a jól ismert, hullámos tincseket. Azonnal érezte a késztetést, hogy odamenjen hozzá, de ledermedt, amikor Elizabeth oldalra fordulva felfedte hasának nagy domborulatát.

Gyáván elbújt, és szinte beteges kíváncsisággal figyelte a polcok mögül. Hányingere lett, ahogy figyelte a szeretett nőt, aki pelenkát, takarót és olyan apróságokat pakolt a bevásárlókocsiba, amiről Christian nem is tudta, mi lehet. Készült a baba születésére.

Megrémisztette, hogy soványabbnak tűnt, mint ahogy emlékezett rá. Elizabeth bőre fakó, krétafehér és áttetsző lett, mintha hatalmas hasának növekedése kiszippantotta volna az életet teste többi részéből.

Ennek ellenére is a leggyönyörűbb nő volt, akit valaha látott.

De továbbra is gyáva maradt. Nem tett semmit, csak nézte, ahogy Elizabeth kifizeti a holmit, majd kisétál az ajtón.

Ez volt az első alkalom, hogy látta, mióta összevesztek a lakásában. Elizabeth nem tért vissza az iskolába, nem hívta, nem kereste, nem gondolta meg magát.

Christian sem tett azóta semmit, mióta elment a lakására. Csak egyszer hívta, és le is csapta, amikor egy férfi vette fel a telefont. Persze, próbálkozhatott volna még, többet is tehetett volna, de inkább a könnyű utat választotta. Meggyőzte magát, hogy nem is hiányzik neki a lány, úgy tett, mintha az álmatlan éjszakáknak semmi köze nem lenne ahhoz, hogy aggódik a lányért. Bebeszélte magának, hogy Elizabeth továbblépett, nincs rá szüksége, már megtalálta a maga útját. Ha így is volt, ez akkor sem tette semmissé Christian kötelezettségeit a gyerek felé.

Így a bűntudata csak növekedett, és ő mindent megtett, hogy elfojtsa ezt magában. Hosszú napokat töltött az óráin ülve, és még hosszabb éjszakákat elkábítva a rengeteg elfogyasztott alkoholtól, miközben ismeretlen nők ágyában ébredt.

Nem, a mai napon nem lehetett semmire sem büszke.

Christian megragadta a kalapját, és lement a lépcsőn, hogy csatlakozzon várakozó szüleihez a kocsiban.

*

Az ünnepi vacsora pont olyan volt, mint amilyenre Christian számított. Villák és kések csörrentek meg a kínai porcelánon, a hangok a Klub sűrű levegőjébe vegyültek. A pincérek frakkban feszítettek, és túl gyorsan ugrottak minden rezzenésükre. Christian apja, Richard közölte, hogy az iskola még csak most kezdődik, és hogy a jogi kar elkövetkező három éve lesz a legkeményebb időszak az életében. Christian anyja, Claire magába zárkózva hallgatta a férjét, aki éppen kioktatta fiát az életről, amire egyértelműen nem volt szüksége.

Christian épp elégszer hallotta már a szónoklatot. Minden egyes apjával folytatott beszélgetése ugyanúgy zajlott. Remélte, hogy erre az egyetlen estére az apja majd elégedett lesz, hogy végre elengedhetik magukat és beszélgethetnek, de minden csak a következő lépésről szólt.

Szerencsére Claire közbeszólt, és elterelte a témát. Lágyan csevegni kezdett a nyári utazási terveikről. Úgy tűnt, mintha aznap este idegesítené a férje: a mosolya az arcára fagyott, kék szeme nem csillogott őszintén. Általában végig csendes maradt a családi vacsorák alatt, a borát kortyolgatta, és egyetértően bólogatott, bármit is mondott Richard a fiuknak.

De aznap este idegesnek tűnt, mintha egy hajszál választaná el a kitöréstől, ha Richard mond még egy szó Christian jövőjéről. Christian elnézte az anyját az asztal másik feléről, és arra gondolt, vajon boldog-e az asszony. Elmélázott azokon az éveken, amikor úgy gondolta, az anyja teljes mértékben elégedett a nagy házzal és a véget nem érő társasági összejövetelekkel. Most már kételkedett benne, hogy így lenne, mert ha behatóbban tanulmányozta, nem látott őszinte örömöt az arcán.

Christian nem emlékezett, hogy mikor folytatott utoljára értelmes beszélgetést az anyjával. Most is csak mosolygott a történeteken, amiket az anyja mesélt. Claire arca felderült, ahogy Christian gyerekkora került szóba. Christian ellazult, egészen elengedte magát mindaddig, amíg az édesanyja fel nem tette azt a kérdést, amire ő nem készült válasszal.

– Mi történt azzal a lánnyal, akivel jártatok? Mi is volt a neve… Elizabeth?

Christian megfeszült, érezte, ahogy visszakúszik a szégyen, de végül válaszolt a kérdésre, hiszen el kellett mondania, mi történt. A tányérját nézve motyogta:

– Szakítottunk.

– Igen? – kérdezte az anyja, mintha további magyarázatot várna.

Ledöbbenne, ha meghallaná az igazságot, de Christian ennek ellenére meg akarta osztani az anyjával a történeteket.

Felemelte a tekintetét, hogy az anyja szemébe nézzen, majd vallomásától terhesen, bizonytalanul megszólalt:

– Babát vár.

A szülei szinte egyszerre ejtették le az evőeszközöket a tányérra, és követelték a továbbiakat.

– Ősszel mondta el, én meg azt mondtam, nem akarom… és elment. Nem beszéltünk azóta.

Christian megpróbálta fenntartani a szemkontaktust az anyjával, de el kellett kapnia a tekintetét, amikor meglátta a csalódottságot az asszony arcán.

Az anyja hangja megremegett, de a szavai keményebben csengtek, mint eddig bármikor:

– Christian – nyöszörögte –, hogyan bánhattál el így valakivel…

Richard azonnal leintette Claire-t, áradtak belőle a szavak a felelőtlenségről, a pénzről és az összezúzott becsületről. Csak Christian vette észre, hogy az édesanyja felállt, és otthagyta őket az asztalnál.

*

Az étteremből hazavezető út feszült volt és csendes. Christian anyja egyedül hagyta őket az asztalnál a vallomása után. Legalább húsz percre eltűnt, mialatt az apja a fiát szidta. Amikor visszatért, egyértelművé vált, hogy sírt: a sminkje elmosódott, a szeme kivörösödött. Miután újra elfoglalta a helyét, nem szólt egy szót sem, teljes csendben ültek ott.

Amikor a sofőr megállt Christian lakása előtt, Richard meg sem mozdult, de az édesanyja kiszállt a kocsiból, és hosszú évek óta először megölelte a fiát. Ahogy elhúzódott, arca könnyektől volt nedves, a keze megremegett, amikor megérintette az arcát.

– Hozd helyre!

Christian nem számított ilyesféle bátorításra. Zavartan figyelte, ahogy anyja visszaül a limuzin hátsó ülésére. A távolodó autó hátsó lámpáját figyelte, ahogy lassan eltűnt az éjszakában.

Christian lehajtotta a fejét, amikor visszatért a lakásába. Tudta, hogy az anyja igazat mondott. Helyre kellene hoznia, de azt is tudta, hogy talán sosem lesz elég bátorsága hozzá.

A lakásába érve felöltözött, és átment a másik épületbe, hogy csatlakozzon a barátainak nevezett emberekhez, hogy az ismert módon ünnepeljék meg a diplomázást. A zene hangosan lüktetett, a helyiség szinte életre kelt az emberek mozgásától a zsúfolt térben. Sokan ezt a napot tartották életük fénypontjának.

Christian még sosem érezte ennyire nyomorultul magát.

Egy platinaszőke lány ült az ölében a kanapén, ő a hatodik sört húzta le, és azon gondolkozott, mi a szart keres itt. A tömeg lármássá és idegesítővé vált. Christian mást sem akart, csak kiszakadni innen, de fogalma sem volt, hová is akar menni.

Becsukta a szemét, és úgy tett, mintha nem is hallaná Nathan hangos, részeges hangját. A srácot józanul is alig bírta elviselni. Ez csak még rosszabb lett így, hogy már testsúlyának felét kitevő mennyiségű alkoholt húzott le. Lehetetlenség volt figyelmen kívül hagyni, amikor Nathan megütötte a hátát. Fülsüketítőn röhögött, ahogy ordította:

– Gratulálnom kell a büszke apukának!

Christian érezte, ahogy a vér kiszökik az arcából, egyszerre elszédült, és alig bírta kinyögni magából a bizonytalan kérdést:

– Micsoda?

Nathan úgy röhögött, mintha még sose hallott volna ennél szórakoztatóbbat.

– Micsoda? Nem is hallottad még, haver? Apuka lettél ma reggel!

Christian felállt, lelökte a nevetgélő lányt az öléből. Ennél jobban még sosem gyűlölte magát. Hogy tehette ezt? Szerette Elizabethet, nem? Az emberek nem tesznek ilyesmit azokkal, akiket szeretnek.

Elhányta magát az ajtó mellett a folyosón. Nem a rengeteg elfogyasztott alkoholtól, hanem a saját maga iránt érzett undortól. Hazabotorkált, belezuhant az ágyába, miközben azon imádkozott, hogy azonnal elaludjon, és reggelre felszívódjon a bűntudata.

De nem jött álom a szemére, csak a plafont bámulva feküdt, képtelen volt leállítani az elméjét, hogy megpihenhessen. Négy órakor adta fel, és kelt ki az ágyból. Továbbra is gyűrött farmert és sörszagú pólót viselt. Felvett egy ledobott egyetemi pulcsit a padlóról. Egyértelműen tudta, merre tart, nem is akarta átgondolni.

Belépett a sürgősségi bejáratán, mert a többi ajtót bezárták éjszakára. Amikor a szülészeti osztályra ért, megállította egy nővér. A látogatási idő csak három óra múlva kezdődött, de amikor elmagyarázta, hogy édesapa, és megmutatta a személyijét, a nő továbbengedte.

Összeszedte minden bátorságát, felkészült arra, hogy bevallja Elizabethnek: mindent elrontott. El akarta mondani, hogy sajnálja, és ha tehetné, mindent máshogy csinálna. A bocsánatáért akart könyörögni, amiről tudta, hogy nem érdemeli meg. De arra nem gondolt, hogy Matthew-t találja majd a szobában. Neki háttal ült Elizabeth ágya mellett, és gyengéden simogatta az arcát.

Christian ledermedt, amikor ráébredt, hogy elkésett. Túl sok sebet okozott. Csendesen állt, és figyelte Matthew-t a saját helyén, aki eddig csak Elizabeth barátja volt. Látta, hogy Matthew bálványozza a lányt, aki megérdemelt minden érintést és ölelést. Elizabeth jobb férfit érdemelt, mint amivé ő valaha is válhatott. Olyat, mint Matthew, aki azonnal előrelépett, és betöltötte a Christian által hagyott űrt. Hagyta, hogy a fájdalom feltolódjon a mellkasában, és csendes búcsút mondott a lánynak, akit még mindig szeretett. Hátralépett, és engedte, hogy becsukódjon közöttük az ajtó. Kiszökött a folyosóra, tekintetét a padlóra szegezte, és kényszerítette magát, hogy ne nézzen át a nagy üvegablakon, ami mögött a gyereke aludt. Tudta, ha meglátná, sosem lenne képes otthagyni.

Elizabeth boldog volt, vigyáztak rá, és most az egyszer Christian önzetlenül viselkedett, nem a saját érdekében cselekedett.

Csak ennyit tehetett.