Grendel Lajos

Bukott
angyalok

– részlet –

KALLIGRAM
2018

Grendel Lajos: Bukott angyalok

KALLIGRAM
2018

Copyright © Grendel Lajos, 2017

ISBN 978 963 468 051 2

Borítóterv Csillag Lajos

Vera agydaganatával kezdődött. Lőrinc jól emlékezett arra a fülledt nyári éjszakára, amikor a szobában rekedt meleg szinte tapinthatóvá vált, a zöld függönyök meg sem moccantak, pedig nyitva volt az ajtó és az ablak, de mintha a huzat is elköltözött volna északra. Fél három volt, és Verának iszonyúan fájt a feje. Lőrinc fölébredt.

– Már három Ibalgint bevettem, de nem segít – mondta Vera, olyan hangon, mintha összeszorította volna a fogát – szóval nem normális hangon. Augusztus eleje volt, amikor elkezdődik a csillaghullás, a szerelmesek évszaka, mikor úgy tűnik, hogy a szerelem örökké tart, mint a nyár, és az éjszakák még nem hűvösek. Lőrinc álom és ébrenlét között nem is gondolt többre, mint Vera hisztérikus szeszélyeire, mert olykor bizony hisztérikus volt, mint egy primadonna.

Akkor vette észre, hogy Vera föl-alá járkál a szobában, mindkét kezét a homlokára szorítva, a zöld függönyök fekete árnyékcsíkokat vetnek az ágyra és a padlóra, hamarosan hajnalodik, gondolta Lőrinc, de jó lenne még három-négy órát aludni… Minden idegesítette, a meg-megroppanó parketta Vera lába nyomán, az ezernyi lepke az udvari lámpa erős fényében, az, hogy Vera a fejfájása miatt mászkál, ahelyett, hogy aludna; de mindenekelőtt a meleg, amely beszorult a szobába, és aztán a panelekből áradt, mint egy láthatatlan sugárzás. Az elbeszélőnek bevallotta, hogy eleinte sejtelme sem volt a baljós előjelekről, csak unta a meleget, unta, hogy negyven éven túl már őszül a haja és kopaszodik, unta, hogy minden nap egyformán telik el, ahelyett, hogy valami izgalmas történne vele vagy velük, Verával. Nem érzett semmit a baljós csöndben, mert baljós volt a csönd, csak, úgy látszik, az ember olyankor süket, amikor kiabálnia kéne.

Verával a volt házassága romjain ismerkedett meg Lőrinc; az előző feleségétől még nem vált el, de külön éltek – Lőrinc egy padlásszobában, ahová reggelente besütött a nap, de egyéb nem történt. Két kofferrel érkezett meg a padlásszobába, amelyet a keresztanyja adott neki kölcsön, amíg új lakást nem talál. A keresztanyja házsártos volt ugyan, de legalább nem volt alkoholista, mint Petra, az első felesége. Pedig micsoda boldog házasságnak indult! Lőrinc huszonhét volt, Petra huszonhárom, és azt hitték, hogy ismerik egymást, de túrót ismerték, fogalma sem volt semmiről Lőrincnek, mert szerelmes volt, és a szerelem pusztító vihar, elhomályosítja azt is, amit nem kellene. Három-négy év sem telt el, és gyűlölték egymást, mint a Montaguk és a Capuletek, pedig már ott volt a gyerek is, sírt és bömbölt, legalábbis az elbeszélő úgy emlékszik rá, mint valami bömbölő masinára. Petra ivós volt már a házasságuk előtt is, de Lőrinc abban a hamis hitben élt, hogy egy jó férj csodát tehet. Az „ivós” Lőrinc kifejezése volt, amit felesége alkoholizmusának leplezésére, illetve annak enyhítésére használt, mintha az csak valami gyerekes csíny lenne, Petra csupán itt-ott, suttyomban megiszik egy fél decivel, azonban az ábra egészen más volt. Akkor hagyta őt ott, amikor levizelte a torontáli szőnyeget, úgy, ruhástul, bugyistul, mindenestül, és másnap reggel semmire sem emlékezett, még ő volt fölháborodva, még ő mondta, hogy takarodj innen, takarodj a pokolba. Hát csodát, azt nem csinált! Elköltözött a keresztanyja padlásszobájába, és végre békesség lett, nagy-nagy békesség. A gyereket eleinte rendszeresen látta, ez az eleinte úgy négy-öt évig tartott, aztán már csak ritkábban. A gyerek, Pali, komoly volt és magába zárkózó. Egyszer, úgy tizenkettő-tizenhárom éves lehetett, amikor elvitte a pozsonyi állatkertbe, mert már Pozsonyban lakott. Még nem költöztek össze Verával, de az újabb házasság már küszöbön állt, szóval elvitte Pozsonyban az állatkertbe, de Pali megváltozott, már nem az a gyerek volt, akivel kézen fogva járnak. Három hónappal azelőtt, amikor utoljára találkoztak, még az volt. Ő nem győzött csodálkozni… Három hónap alatt megváltozik a gyerek, egyszeriben idegen lesz, szúrós tekintetű és mogorva, mintha nem is az ő gyereke volna. Lőrinc megijedt. Pedig Pali csak kamaszodott, első látásra nem volt benne semmi rendkívüli. De a nézése… A nézése, az más volt. A nézése Petrát juttatta eszébe. Kihívó volt a nézése. Egy felnőtté, pedig csak most kezdett kamaszodni. Igen, Lőrinc megijedt, mert azt gondolta, nem elég az alkoholista Petra, még a gyereke is alkoholista lesz, és ő nem tehet ellene semmit. De Petra néhány nap múlva megüzente, hogy sikeres elvonókúrán vett részt, újra férjhez megy, és nem tart igényt Lőrinctől Pali gyerektartására. Az elbeszélő szerint Lőrinc ekkor csak ámult s bámult. Nem akart hinni Petrának, folyton az jutott az eszébe, hogy aki alkoholista volt, egy kis absztinenciaszünet után, továbbra is az marad…

Azon a bizonyos augusztusi, forró éjszakán Verának fájt a feje, és Lőrinc nem tudott újra elaludni. Még sötét volt, de a fülemülék már rázendítettek a muzsikájukra, ami azt jelentette, hogy tíz perc vagy negyedóra múlva elkezdődik a pirkadat.

– Oltsd el a villanyt, talán egy kicsit jobb lesz – mondta Vera, jobban mondva inkább könyörögte.

Lőrinc automatikusan nyúlt az éjjeli lámpa kapcsolójához, és a következő pillanatban már csak az utcai lámpa világított, szerényen és szégyenlősen, mint akinek, sajnos, nem áll módjában kikapcsolnia magát, holott Veráért szívesen megtenné.

Lőrinc sokkal jobb házasságot kötött Verával, mint Petrával. Vera pozsonyi lány volt. Lőrinc óvatosan közelítette meg, mint olyasvalaki, aki egyszer már megégette magát. Egy kora nyári napon ismerkedett meg vele, és ez a kora nyári nap április volt, de mindenki rövid ujjú ingben járt, és délután háromkor úgy sütött a nap, mint a trópusokon. A napsütés felolvasztotta őket, mint a vajat. Moziba mentek, aztán megettek egy pizzát, és a fél éjszakát a belvárosban töltötték. Aznap este és éjszaka minden sikerült, legalábbis Lőrinc szerint, leszámítva talán a legfontosabbat… De ez most nem volt fontos. Vera kiegyensúlyozott volt, nem úgy, mint Petra, aki tele volt komplexussal és a komplexust irányíthatatlanná tevő, ostoba gőggel, amelytől nem tudott megszabadulni. Vagy nem is lehetett tőle megszabadulnia? Lehet, hogy a gőggel születni kell? Hiszen gőgös volt már kisgyerekkorában, mikor még fogalma sem volt róla, hogy mi a gőg. A büszkeséggel keverte netán?

Ez azonban bonyolult dolog, majd ha ráér, mesél róla az elbeszélőnek. A rejtély, ha látszólag megoldódik is, rejtély marad továbbra is, legföljebb az elbeszélő hiszi úgy, hogy egy problémával kevesebb. Szóval hajnali három vagy talán fél négy is elmúlt. Lőrincet idegesítette, hogy nem tud aludni, idegesítette, hogy túlságosan érzékeny, hogy ahelyett, hogy megvigasztalná Verát vagy csitítgatná, csak fölöslegesen hergeli magát. De Vera nem bakfislány, nem csitítgatás kéne neki, hanem egy kis megértés vagy szolidaritás, vagy mifene, mindenesetre több türelem. Jóval több türelem. Akkor már virradt. És csodák csodája, egyik pillanatról a másikra elállt Vera fejfájása. Lőrincnek az orvostudományhoz annyi köze sem volt, mint a kopoltyúval lélegző állatokhoz, kialakult viszont valamiféle intuíciója, talán a katonáskodás alakította ki benne, ahol örökké figyelni kellett minden levélrezdülésre, meg a tisztek hóbortjaira is, na mindegy, szóval valahogy, első ízben, rossz érzése támadt. Valahogy nem stimmelt az egész. A három Ibalgin sem segített, viszont egyik percről a másikra abbamaradt a felesége fejfájása, mintha a Jézuska segített volna rajta egyetlen ráleheléssel. Márpedig Jézuskának elég sok dolga volt a világban, Malajziában és Argentínában, Zambiában és a Grönlandon, szóval nem valószínű, hogy Vera fejfájása különösképpen izgatta volna. Vagyis leesett a tantusz? Lőrinc még csak ezt sem mondaná. Csak azt, hogy rossz érzése volt, és ki is mondta.

– Talán el kellene menned orvoshoz.

– No – mondta Vera megkönnyebbülve –, ezúttal a hányás elmaradt. – Lőrinc sejtette, hogy az orvoshoz menetelt elengedte a füle mellett, mintha meg se hallotta volna.

Talán ez volt a legrosszabb. Pedig Lőrincnek voltak orvos ismerősei. Stehlík például. Ővele egyetemista kora óta jóban volt, igaz, a doktor kissé könnyelmű volt és ábrándos, és nem is volt belgyógyász, de kiváló összeköttetései voltak a Kramáre orvosaival, köztük egy belgyógyásszal is. És Kenešey, a fülspecialista. Bármennyire magyarul hangzott is a neve, egy szót sem tudott a nyelvünkön, Poprádról származott, túl elegánsan öltözködött és affektálva beszélt, de egyébként jó orvos hírében állt. Stehlík és Kenešey minden további nélkül megvizsgálta volna Verát, de Vera folyton halasztotta az orvoshoz menetelt. Nem tartotta sürgősnek. Migrén, mondta, migrén. A hányás is attól van. Lőrinc pedig beletörődött, a migrén, az migrén, mert így kényelmesebb volt. Egyedül nem ment volna el Vera, csakis ővele. Vera intelligenciaszintje jóval magasabb volt az átlagosnál, viszont az orvosoktól félt. Egyszer, még gyerekkorában, lábtörést szenvedett, és csaknem félrekezelték. Azóta fönntartásokkal fogadta az orvosokat. Egy kicsit tartott is tőlük, a fehér köpenyüktől. Ha sapka volna rajtuk, szakácsnak nézném őket, mondogatta rosszindulatúan. Orvosok, a bélcsavarodás mesterei. Meg a lábtörésé. Meg egyéb kínzásoké. Brrr. Lőrinc mindenesetre fölkészült a legrosszabbra: aludni már nem fog, az álom kiment a fejéből. Viszont Vera visszafeküdt az ágyba, és azon mód el is aludt. Ezen most is csodálkozott. Nemcsak a fejfájás gyötörte meg. Az ember – Lőrinc – azt hinné, hogy most, miután a kínzó fejfájás elmúlt, a kimerültségtől alszik. De, mi tagadás, ez csak a látszat. Vera könnyen aludt, úgy, mint a négyéves kisgyerek. Ha elfáradt, azonnal elaludt, még ülve is. Ha mást nem is, hát ezt pokolian irigyelte tőle, mert ő sokkal rosszabb alvó volt. Vera pillanatokon belül elaludt, még a nyála is kicsordult egy idő múlva.

Lőrinc pedig fölkelt, lassan elkészítette a reggelit, és közben mindenféle nyomasztó gondolat járt a fejében – az a titok, amely épphogy fogalmazódott benne, de máris a hideg rázta tőle. Hogy ez nem migrén. Hogy ez valami súlyosabb. Nem merte kimondani, hogy micsoda, de az intuíciója működött. Arra gondolt, hogy az ember születésétől fogva rabja a sorsának, még ha nem is tudja megfogalmazni. Lassan, de nagyon lassan a rögeszméjévé kezdett válni, mint ahogy tudta, hogy a föld alatt a városban patkányok élnek, még ha az ember ritkán látja is őket… De aztán reggel lett, és elvitte autóval Verát a gimnáziumba, ahol tanított. Vera nyugodt volt és jókedvű, Lőrinc pedig megnyugodott.

Aztán beállt a csőd, vagy minek nevezze. A csőd, amelyik olyan váratlanul jön, mint egy autóbaleset. Amire senki sem készül. Tizenegy óra felé járt az idő, éppen egy kínos beszélgetés folyt a hússzállító teherautók viteldíjáról, mert Lőrinc parancsba kapta, hogy csökkentse a díjszabást. Nem egészen értett vele egyet, de hát a piac diktál… A sofőr, Rehák, vitatkozott vele, alaposan bele is izzadt Lőrinc tenyere. S akkor megszólalt a telefon. – Sürgős – mondta a titkárnője. Vajon mi lehet olyan sürgős, hogy a titkárnő megzavarja? Fölvette a kagylót, és elsápadt. Valami nő szólt hozzá elképesztően magas hangon, valami fiatal nő a Kramáreról: – Bevitték a feleségét, mert elájult, és azóta is kómában van – mondta. Lőrinc közölte Rehákkal, hogy holnap visszatérnek az ügyre, de most sürgősen el kell mennie. A fél városon át kellett furikáznia: a kikötőn, a Šafárik téren, föl a posta irányába, aztán az állomástól balra fel a hegynek – úgy hajtott, mint a bolond, de így is jó időbe telt, míg leparkolta a kocsit a kórház előtt. Futva tette meg azt a pár lépést a kórházig. Pedig senki sem hívta, az is kiderült a sebészeten. – Most nem mehet be hozzá – mondta az ügyeletes orvos, a legjobb lesz, ha hazamegy, és kivesz két-három nap szabadságot. Szóval az orvos fagyos volt, és Lőrinc csak állt, és nem tudta, mi a tennivaló. – Ha új fejlemény lesz, értesítjük – tette hozzá az orvos, és elkérte a telefonszámát. Vera továbbra is kómában volt. – Alaposan kivizsgáljuk, persze, ha magához tér – mondta az orvos olyan hangon, hogy Lőrinc legszívesebben képen törölte volna. Nincs ezekben egy csöpp tapintat sem. – Akkor most hazamenjek? – kérdezte tanácstalanul. Az orvos, akinek sűrű, ősz haja volt, pedig még nem lehetett negyven, elmosolyodott. Nem volt a mosolyában semmi bántó, de Lőrincet idegesítette, hogy szüntelenül rendre utasítja, akár egy gyereket. – Föltétlenül – mondta udvariasan, de meglehetősen ridegen.

Délután fölhívta Stehlíket, és rázúdította mindazt a mérget, amit a másik orvossal szemben érzett. Persze nem Stehlík volt a címzett, ezt még a mondanivalója elején leszögezte. Stehlík angyali türelemmel végighallgatta, nem csitítgatta, nem türelmetlenkedett, igyekezett ráhangolódni Lőrinc rossz kedvére, bár azért megjegyezte, hogy még nem lehet szó daganatról, számtalan oka lehet a betegségnek, az agyérszűkülettől az erecske megpattanásáig, szóval nem kell mindjárt a legrosszabbra gondolnia. Voltaképpen ezt várta Lőrinc. A hűvös szót, amely mintegy varázsütésre másfelé tereli a gondolatait, a lehetséges agydaganatról a fejfájás ezernyi okára. Mért éppen a legrosszabb jut valahányszor az eszünkbe? Ez is egy rögeszme, gondolta Lőrinc. És az is rögtön az eszébe jutott, hogy miért Stehlíket hívta fel, miért nem Kenešeyt. Mert az nem tud olyan módon hazudni, hogy a hazugság igaznak tűnjön. Erre egyedül Stehlík képes. Valahogy Stehlík optimistább volt, és erre az optimizmusra volt szüksége Lőrincnek. Közben a lánya, a kis Vera, háromszor megkérdezte, miért van a mama kórházban. Nyolcéves múlt, már nem lehetett hazudni neki, mint egy háromévesnek.

– Most beteg – jelentette ki komolyan Lőrinc, hogy aztán a mondat második fele még meggyőzőbben hangozzék. – De meggyógyul, ígérem.

Másnap azonban elvitte a keresztanyjához, a jó lelkű Bettihez, az öreglányhoz, aki még nem is volt olyan öreg, még Lőrincnél is fiatalabb volt néhány évvel. De öreglánynak szólították, amit meglehetősen rosszul viselt. Egy hétemeletes panelházban lakott Ligetfalun, ami akkor már Pozsony része volt. Betti nem volt az aggódás nagymestere, most mégis összehúzta a homlokát, és úgy tett, mint akinek bolha bújt a szoknyája alá. Sejtett valamit? – Istenem, Istenem – sóhajtotta –, csak valami nagyobb baj ne legyen.

Visszafelé menet Lőrinc látott egy fiatalembert, aki a házuk előtt álldogált. Egy nagydarab és kicsit görnyedt fiút, aki inkább egy nagy gyerek volt, mint felnőtt. Aztán elszégyellte magát, mert Pali volt az. Kiszállt az autóból, de a kamasz nem mozdult.

– Gott in Himmel! – kiáltott fel. – Egy órája várok itten. Bemehetek?

– Aha – mondta Lőrinc. Aztán kiderült, hogy otthon gondok vannak. Még ez is!

– Újra részeg – közölte Pali.

– Nem újság. Na jó. Itt elalhatsz pár napig.

– Nem akarok soká maradni. Mondjuk egy nap vagy kettő… Aztán fölmegyek Prágába. Talán ott is maradok.

Lőrincnek tetszett is meg nem is a fia látogatása. Valahogy úgy érzékelte e pillanatban, mintha az egész világ összeesküdött volna ellene. Az összeesküvés láthatatlan, morfondírozott Lőrinc. Az a rögeszméje támadt, hogy Vera kómája és Pali váratlan látogatása bizonyos mértékben összefügg. Láthatatlanul, mint a tó vize. Amit látsz, az mozdulatlan kékség. De ami a tavon belül van, csupa mozgás, ami a mélyben van, az minden percben más alakzattal bír, gondolta elcsigázottan. Bajban volt ő is, akárcsak a fia. Tudomására is hozta, még mielőtt bármit kérdezett volna Veráról. De Pali csak bólintott. Igaz, nem szerette Verát. Ez abban nyilvánult meg, hogy fölhúzta a szemöldökét és hirtelen látszani kezdtek a homlokán a ráncok. – Rosszkor jöttem? – kérdezte. És ez is csak egyfajta mozgás volt, ahogy az ajkak mozognak, amikor közönyös igennel vagy nemmel felelnek. Mindegy volt neki, mi lesz Verával? Lőrincnek viszont nem volt mindegy. Nyomasztotta ez a bizonytalanság, mivel úgy érezte, most már nem babra megy a játék. – Elmegyek, lehet, hogy csak későn jövök meg – mondta Pali. Mit is mondhatott volna? – Csak menj, fiam, csak menj – felelte Lőrinc, és különösnek érezte magát, kiváltképp a fiam szó hallatán. – Itt hagyom a holmimat. – Hát persze, itt hagyhatod.

Amikor egyedül maradt, lefeküdt egy órára, de nem tudott elaludni. Délután, úgy négy óra felé elment a kórházba. A két eseményről, ami vele történt, csak most, évek múlva mesélt az elbeszélőnek. Bár a legjobb barátja volt; bizonyos fokig egy kissé naiv, mint minden rendes ember… De hát mit igazol az elmúlt idő? Tulajdonképpen semmit. Az idő betemet, ugyanakkor új rétegeket tár föl folyamatosan. Lehet ezen nevetni, lehet ezen fölháborodni, lehet ezen túllépni. Attól függ, milyen az ember alkata: túl derűs, túl melankolikus vagy túl szangvinikus… Hát persze, évek telnek el, és tulajdonképpen semmi sem változik, csak öregebbek leszünk.

Az első esemény elbeszélését Lőrinc a vallomása végére tartogatta. A második az apósával való találkozása volt, az apósával, aki évek óta nem vett róluk tudomást. Most pedig eljött a kórházba, s ez olyan volt a számára, mintha felfedező utat tett volna meg. Azt mondta, hogy gyerekkora óta nem járt kórházban, s nem is tudja, milyen egy kórház. Leültek a földszinten egy kávémérésbe, amely olyan csöpp volt, mint egy lakótelepi konyha. Lőrinc az apósát meglehetősen beszédes kedvében találta. Eleinte összevissza beszélt, a gyerekkoráról, a katonaéveiről, meg hogy fél évig krumplin és spenóton élt. De hogy ez régen volt, amikor még nem volt házas… Aztán meghívta Lőrincet a lakására, ami kitüntetésszámba ment. Már évek óta nem hívott meg a lakására senkit sem, csupán a lányát meg a fiát. Azokat is csak egyszer egy hónapban.

Amikor Lőrinc hazatért a kórházból, észrevette, hogy Pali meglépett Vera pénzével, mint akinek egy csínnyel több vagy kevesebb, egyre megy. Kis híján megütötte a guta. Nemcsak hogy impertinens, még tolvaj is – gondolta elkeseredetten. De mivel az előző éjszaka nem aludt, hát – a fia ide vagy oda – elnyomta az álom. Két órát aludt, ami tíz percnek tűnt. Valaki nyomta a csengőt, de kitartóan és türelmetlenül. Még ez is, gondolta bosszúsan, és félálomban kiment ajtót nyitni. Két civil ruhás rendőr állt az ajtóban. Pali, tegnap, még otthon, belekeveredett egy verekedésbe. Az áldozat – egy tizenkilenc éves fiú – meghalt. Nem ő ölte meg, de szeretnék kihallgatni.

– Bassza meg – mondta röviden. A rendőrök helyeslően bólintottak.

– Ha visszajön, értesítsen – mondta az egyik, a köpcösebb rendőr.

– Nem jön vissza.

– Ezt meg honnan tudja?

– Mert elvitte a csomagjait is.

Azt nem mondta el nekik, hogy elvitte Vera pénzét, mert úgy gondolta, ez kizárólag őrá tartozik. Ehhez semmi köze a rendőrségnek, ezt majd ők ketten tisztázzák. Persze szamárság volt, de ilyen hülyének nevelték… A rendőrök dolgavégezetlen elmentek, s ő végre elaludt. Délután négykor kelt fel. Éppen a szemébe sütött a nap. Hirtelen ébredt, nem voltak fokozatai, tehát a félálom, a nehezen ébredés, a pillanatnyi kóválygás kimaradt. A hirtelen ébredés és a pár másodpercre rá megszólaló telefon között valami észrevétlen összefüggés volt, valami, ami nem racionális, inkább ösztönös… Az ember génjeiben lerakódik a sok-sok érzelmi és racionális tapasztalat. Enyhén izzadt a napsütésben. Ha kinyitotta a szemét, éppen belesütött a nap. És a következő pillanatban a telefon, amely szinte hörgött vagy sikított. Összerezzent, mintha a telefon hirtelen kígyóvá változott volna. A hang a telefonban már ismerős volt. Az a hang, amely egy nappal korábban közölte, hogy a felesége kómában van.

– Sajnálom – mondta a hang. – Borzasztóan sajnálom.

– Mit sajnál? – kérdezte Lőrinc, de már tudta…

Tudta, hogy a felesége meghalt. Állt a kagyló mellett, mint egy faszent, az agya vagy húsz képet hívott elő… Azt gondolta: mostantól megváltozik az életem, meg azt, hogy van az életnek egyáltalán értelme? Átfutott az agyán ezer gondolat, de ezek a gondolatok nem voltak befejezve, függőben maradtak, mert nem lehetett őket befejezni. Percekig állt a kagyló mellett, az ismeretlen nő már rég letette, csak a kagyló zümmögése hallatszott, mint egy ismeretlen, űrbeli hívás.

Az elbeszélő emlékszik rá, hogy Lőrinc néhány nappal az eltűnése előtt azt mondta:

– A felnőttkor akkor kezdődik, amikor az ember a bűn és az áldozat között nem képes különbséget tenni. Bűnös vagy? Áldozat vagy? Vagy mindkettő?

Akkor az elbeszélő úgy gondolta, hogy túlkompenzálja Vera halálát. Holott Lőrinc eltűnésének semmi köze sem volt Vera halálához. Ez a történet egészen másról szólt. A legjobb barátja Párizsban telepedett le. De hogy egy árva szót sem ejtett erről, az nagyon rosszulesett az elbeszélőnek. Ezekről az ismeretlen dolgokról csak itt, Párizsban, évek múlva sikerült tudomást szereznie. Úgy tetszett, hogy Lőrinc most bizonyos udvariassági körök mellőzésével, teljesen szabadon beszél…

• • •

Mint utóbb kiderült, nem véletlenül futottak össze. Az elbeszélő éppen Párizsban volt egy felolvasáson. Változott a kor, Párizs már nem az volt, mint az ötvenes és a hatvanas években. A művészetek átköltöztek New Yorkba meg Berlinbe, Párizs pedig megmaradt egykori fénykora tükörképének… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Elektronikus kiadás, 2018

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Borító Csillag Lajos
klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 468 051 2

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0