Mezei Márk

Utolsó szombat

– részlet –

KALLIGRAM

Mezei Márk: Utolsó szombat

KALLIGRAM
2018

Copyright © Mezei Márk, 2018

ISBN 978 963 468 073 4

Ezerkilenszáznegyvennégy január tizennegyedikén a sötétség először egy vékony vonal mentén feslett fel az ég alján. Végső hatalmát csak hét óra huszonkilenc perckor veszítette el, amikor a Nap felbukott az ég súlyától összenyomott házak fölé, és csorogni kezdett belőle a vörösség. Péntek volt, Bódog napja. A várost kettészakító folyó Pozsony és Budapest között áradt, máshol apadt. A hidak még álltak, de a háborús helyzetre tekintettel a hatóságok légoltalmi elsötétítést írtak elő, ami általában este nyolckor kezdődött, és másnap hajnali négykor ért véget.

Az előző este két baleset is történt a nyirkos levegőben erjedő Nagyatádi Szabó utcai ház közelében. A Ferenc József rakpart huszonegyes száma előtt egy tizennyolc éves gyerek, nevezett Horváth József fordult hógolyózás közben az arra haladó, szabályosan közlekedő nyolcvankilences jelzésű villamos alá, majd nem sokkal később, a Váci út százhuszonhárom előtt, Ladics István, negyvenhárom éves tanító lépett fel úgyszintén meglehetősen ügyetlenül a mozgásban lévő harmincötös villamos lépcsőjére, ahonnan aztán szinte egyenes tartással zuhant a pótkocsi kerekei alá. Tragikusnak rendelt sorsa beteljesedése előtt annyi ideje maradt, hogy rácsodálkozzon a fátyolos szegélyű felhőket szabdaló vörös erecskékre, de annyi már nem, hogy segítségért kiáltson. Senki és semmi nem menthette meg a tömör acélkerekek formájában érkező végzetétől. Az éles fém egyetlen roppantással választotta el a fejét a törzsétől.

A Horváth gyerek azonban, ahogy már annyiszor az életében, most is szerencsésnek bizonyult. Bár a mentő súlyos állapotban szállította a Magdolna kórházba, végül csak az egyik lábát kellett amputálni. Keveset volt öntudatánál, de a kórházi fertőtlenítőszer szagát és a kezelőorvos fehér zongoristaujjainak látványát örökre megjegyezte. Ha évekkel később ivott az asztalosműhelyben, szívesen mesélt a munkatársainak az intézetben töltött napjairól.

Ezen a reggelen azonban a lehető legnagyobb nyugalommal köpködte a Nagyatádi utca harminckettő salétromos falához rögzített eresz az esővizet, ami egyetlen, szélesen elterülő foltban áztatta sötétre a hajnali dértől és üvegszilánkoktól csillogó járdát. Ahol a faltól több helyen elváló cső nem tudott megbirkózni a tetőről leolvadt hólé nyomásával, ott felduzzadva, széles patakban csurgott alá a víz az ereszdarabok peremeiről, vagy vékony nyálként szivárgott át a cső szétfagyott forrasztásain.

Nem sokkal korábban hó szállingózott. Morzsás, apró szemű. Utána eső csapkodott, és volt néhány perc, amikor erős zivatar verte az utcák kövét. Most azonban nyugodt volt minden. Egyedül a ház vakolata ázott hatalmas foltokban, de ez senkit sem érdekelt. Az ilyen ügyek a napos portásként dolgozó, Számwald nevű viceházmester feladatai közé tartoztak, akit, bár a házból kevesen tudták, még Ádvent első vasárnapja előtt levert a lábáról valami ismeretlen betegség. Eleinte az őt kezelő orvosok sem gyanakodtak, csak az ünnepek közeledtével lepődtek meg azon, hogy a burjánzó kór milyen gyorsan volt képes elrohasztani a korábban energiától duzzadó férfi testét. Számwald karácsony hajnalban adta vissza a lelkét Teremtőjének. Utolsó kívánságaként a kőbányai köztemető egyik szélső parcellájában helyezték végső nyugalomra.

A szertartás rövid és jellegtelen volt. A komisz időben sem a házból, sem a férfi falujából nem akart senki a végtisztességre utazni, a feketén ásító gödör szája körül csak néhány, kötelességből kirendelt sírásó állt. A ravatalozóban meghúzott pálinka ellenére is látványosan remegtek a januári jeges szélben. Igaz, ezt most egyikük sem bánta, ezekben a napokban, gondolták, még mindig jobb sírokat, mint lövészárkokat ásni.

Azért minél hamarabb túl akartak esni az egészen, aminek meg is lett az ára. A nagy kapkodásban az egyik munkás merevre fagyott ujjai között nemcsak megcsúszott a kötél, de ki is szaladt. Az egyszerű, fekete koporsó tompa dobbanással ütődött a mélyre csákányozott gödör aljának. Azt a jó kurva istenit, csúszott ki a legidősebb sírkertész száján. Hát mi a jó bús faszért nem lehet mán egy kicsit jobban odafigyelni?, mordult rá a fiatalabb társára, akinek erre ijedtében a kötél maradéka is kiesett a kezéből. Az öreg kis híján köpött is egyet indulatában, de az utolsó pillanatban visszafogta magát. Még csak az kellett volna, hogy a végén ő is eltalálja a koporsót.

A házban élők karácsonyai az utolsó években valahogy mindig így sikerültek. Rendre ekkortájt történtek a halálesetek. Három éve a földszinti Erdődyné fordult le a konyhakredenc mellé tolt hokedlijéről, majd szinte napra pontosan egy évre rá az öreg Áronffy szíve állt meg kocsonyázás közben. Idén meg itt van ez a Számwald, aki után senki sem akarja átvenni az ereszcsatorna-eltömődések megszüntetésének, szemetestartályok ki- és berángatásának feladatát. És nemcsak azért, mert a temetés utáni hetekben mindenki úgy érezte a házból, hogy ezt a munkát valahogy megjelölte a halál. Nem. Sokkal inkább azért, mert az ilyen ügyek olyan régóta tartoztak a Salgótarjánból felköltözött mészáros feladatai közé, hogy senki sem tudta, hogyan kellene hozzájuk kezdeni. Olyan ez, mint elefántból szalonnázni, mondta egyszer valaki a házból. Nem lehet nehéz, csak hát senki sem tudja, hol kell a bicskát először belevágni.

Ennek megfelelően a ház lakói, legalábbis, ami a közös életükkel kapcsolatos ügyek intézését illette, szinte teljes anarchiában éltek. Csak olyankor hívtak valamilyen véletlenszerűen előkerült cetlire vetett telefonszám alapján egy-egy mestert, ha már komoly baj történt a házban. Akkor is leginkább olyat, akinek magyaros hangzású volt a neve, vagy akiről valamilyen homályos érzet alapján úgy gondolták, hogy becsületes vagy hazafias lehet. De leginkább hagytak mindent szétesni.

Talán csak abban alakult ki köztük egyetértés, hogy a lötyögősre lazuló kapukilincshez a földszinti Kovátsék, a rendre sötétbe boruló ház toldott-foldott villanyvezetékeihez pedig az emeleti Kutasék hívnak egy-egy jól bevált mestert a nem túl távoli csarnok műszakisai közül, aki aztán néhány szakszerű mozdulattal újra működőképesre szerelte az elromlott dolgokat, a ház élete pedig visszatért megszokott rendjébe.

Az ilyen eseteket senki sem jegyezte fel vagy tette szóvá. A személyes hanyagságért és lustaságért cserébe mindenki megtanult alkalmazkodni a kellemetlenségekhez. Egyedül talán a köszönések megritkulása vagy elmaradása jelezte, hogy valami már megint nincs rendben a házban. Ilyenkor mindenki egy kicsit gyorsabban járt a folyosókon, megrövidültek az alkalmi beszélgetések a lépcsőházi fordulókban, felszívódtak a kötelező mosolyok. És pontosan úgy hallgattak, ahogy a veres és zsíros képű Számwald távozásakor.

Magda percek óta ébren feküdt a lépcsőházhoz legközelebb eső emeleti lakás udvari szobájában. Nem tudott visszaaludni. Annak a kutyának a nyüszítését hallgatta, amit Számwald lakásának új gazdája hagyott magára éjszakára. Az összes dögöt agyon kellene verni. A gazdájukkal együtt. Szomjúság kínozta. Másnapos volt.

Csak akkor mozdult meg a vastag paplanra dobott birkaprém alatt, amikor végképp úgy érezte, hogy elhalt a párnája alá gyűrt karja. Erőtlen ujjaival megmarkolta az ágy rácsát, de ahhoz már túl gyenge volt, hogy rendesen meg is tudja szorítani a feketére lakkozott léceket. Lehunyt szemmel, szórakozottan kapargatta a lepattogzott lakkfelületet. Megpróbálta elképzelni, milyen lenne, ha egy leváló vékony lapka felsértené a körömágya puha, érzékeny bőrét, és vékony vérpatak indulna el a körme alól. Azt akarta, hogy éles fájdalom ébredjen a testében. Erős, tiszta érzés, ami felébreszti végre.

Dörzsölgetni vagy ütögetni kellene, attól mindig visszatér belé az élet.

Számwald jutott eszébe. Amióta egy házban éltek, a férfi csak egyetlen alkalommal invitálta be magához. A konyhájában ültette le. Morzsás volt közöttük az asztal. Ecetes, savanyú bort töltött a poharaikba, amit, ha elfogyott, azonnal pótolt egy háncsborítású demizsonból. A szoba nyitva maradt ajtaján keresztül vékony sávban látta a szegényes, füstszagú lakás kopott bútorait, a vetetlen ágy mögötti gobelint, a székek támlájára dobott ruhákat, a csáléra szegezett képeket. Egy színezett kép különösen megmaradt az emlékezetében. Egyenruhás bakák mutatták magukat, vidáman, egy tábori kantin vagy kaszárnya padján. A férfi mindent megtett, hogy húzhassa az időt. Sehogy sem akart egyedül maradni. Akkor értette meg Magda, miért látta annyiszor várakozni a seprűjére támaszkodva a lépcsőházi fordulók hidegében. Alkalmi beszélgetőpartnerekre lesett, akiket pár mondatért sem szégyellt leszólítani.

Bármennyire furcsának találta, az első pillanatokban egyáltalán nem találta rondának a férfit. Enyhe őszülése, bizonytalan rágcsálószaga, lágy és kissé kontúrtalan vonásai ellenére sem érezte taszítónak a fizikai közelségét. Sőt, meglepő módon még homályos testi vonzalom is ébredt benne iránta. A konyha cementlapos padlóját és a tűzhely mosatlan edényhalmát bámulta, és arra gondolt, csak az átlagos lehet unalmas, az igazán ronda dolgok ugyanolyan vonzóak, mint a szépek. Nem értette, a férfinak miért nem lett senkije Pesten. Se kutyája, se szeretője, se barátja. De még csak olyan ismerőse sem, aki beugrana hozzá látogatóba.

Amennyire ki tudta venni a férfi beszédéből, az utolsó évtizedekben teljesen egyedül élt. Munka mellett nem volt ideje udvarolni, nők után rohangálni. Annyit dolgozott, hogy egy idő után maga sem hitt benne, tudna bármit is érezni irántuk. Vagy kezdeni a testükkel. És ahogy öregedett, már az sem zavarta, ha összesúgtak a háta mögött. Nem bánta, ha ferdének gondolták. Beszéljenek, amit akarnak, nem számít. Csak az a fontos, hogy hús meg kenyér kerüljön az asztalra. Azt azért sajnálom, hogy kapcsolat helyett addig jártam a műszakokba, míg végül azon kaptam magam, hogy már nem kellek senkinek. Úgy maradtam. Egyedül, mint a kisujjam.

Sajnálta a férfit. Széles vállával, huncut tekintetével egy cseppet sem tűnt haloványabbnak, mint a többi férfi a házból. Még akkor sem, ha, bármilyen régóta élt már Pesten, csak egy alacsony és szigorú paraszt maradt.

Magda az oldalára fordult. A karja millió tűszúrással büntette.

A tűzhelyre állított edényből olyan alázatossággal mert levest Számwald, ahogyan csak a pestiek kedvét kereső vidékiek tudnak. Egymás felé fordulva, némán, komoly arccal ettek. Az evés közben beállt csendben tisztán hallotta, hogyan csikorognak a kanalak a mázas tányérok alján.

Már a húsért sem vagyok úgy oda, mint korábban, mondta valamivel később, miközben megint a kezébe vette a merőkanalat. Inkább leveses lettem, tette hozzá, és felállt, hogy kinyissa az ablakot. A külső párkányra tette az étel maradékát. A gyenge udvari fény árnyai csíkosra szabdalták az arcát. Kocsmába, söntésbe, presszóba sose jártam. Ló, kártya nem érdekelt. Ha ittam is egy kicsit, azt is csak a társaság kedvéért tettem. Inkább az olvasást gyakorolgattam. Tuggya, nálunk nem az volt a szégyen, ha valaki írástudatlan maradt, azzal még csak-csak el lehetett boldogulni, de ha az ki is derült valakiről, az már baj vót.

Amikor úgy érezte, hogy a konyha eléggé kihűlt, bezárta az ablakot, és visszaült a támlátlan székére. A krach előtti időkről mesélt, amikor társaival lefogóemberként dolgozott egy vidéki vágóhídon. A taglóval agyoncsapott állatok vérét kellett a lejtős padlóra eresztenie, meg a kihűlt, döglött állatokat áthúznia a másik helyiségbe, a böllérekhez.

Meg kell mondjam, hiába állítják ma sokan az ellenkezőjét, nagyon is vidám idők voltak azok. Rajtam kívül szinte mindenki már kora reggel ivott a gyár oldalánál álló kocsmában, hogy aztán csak rá kelljen töltenie a kötények alá dugott üvegekből. Persze, soha sem túl sokat, az már veszélyes lett volna. Hogy úgy mondjam, tényleg csak annyit, hogy a jó hangulat megmaradjon.

Magda még soha nem hallott senkit olyan lelkesedéssel mesélni kampókra akasztott sertésekről, kötényekre omló meleg és csupasz belekről, lila vesékről, téli hidegben gőzölgő húsokról, hentesszerszámokról, különböző láncokról és mérlegekről, hagymás vérről, tepertőről, körömből főzött remegős kocsonyáról, mint Számwaldot, aki a felidézett emlékek hatására folyton megnyalta a szája szélét. Néhányszor a bajuszát is beharapta, ez különösen tetszett Magdának.

Látszott rajta, már annak is örül, hogy mindezt valakinek elmesélheti. Nem tudják itt fenn Pesten, de én se voltam mindig házmester. Amíg el nem adták a gyárat, én is becsületes munkával kerestem a kenyerem. Ráadásul a hétvégeken ugyanúgy dolgoztam, mint ünnepnapokon. Ha kellett, lázas betegen is eljártam munkába. A területem mindig tiszta volt, hiányt sose kaptam. Egyszer én is voltam olyan ember, mint bárki más a házban. Vagy ebben az egész istenverte utcában.

Mindez egyetlen lélegzetre, a végére erősen elvékonyodó hangon bukott ki belőle. Aztán kis szünet után, fájdalmasra torzuló vonásokkal azt susogta, hogy hatalmas a mellében a szorítás, nem esik jól a beszéd. Kifullad, köhögnie kell. Ha Magdát nem zavarja, akkor most már inkább csak üljünk ebben a szép csendben, és nézzük egymást.

Amennyire vissza tudott emlékezni, ez volt az a pillanat, amikor mindennél jobban ki akart szabadulni a férfi hirtelen megterhesülő társaságából. Szinte el is indult benne a mozdulat, hogy felnyomja magát a székéről, Számwald, minden előzmény nélkül, nyüszítő zokogásban tört ki. Kellemetlen, magas hangon sírt, de Magda legnagyobb megkönnyebbülésére a jelenet nem tartott sokáig. Talán ha egy-két percig. Először a könnyei apadtak el, majd egy kis idő után a zihálása is elcsendesedett. Végül összeszedte magát, és újra Magda arcát kezdte meredten bámulni. Hát élet ez? Most mondja meg, élet ez? Kinek kell az ilyen? Miért ver engem a sors? Egész életemben úgy dolgoztam, mint egy állat, mégsem vittem semmire. Nyugodtan mondhatom, hogy nincs igazság, sem itt a földön, sem odafönn az egekben. De ne aggódjon, nincs nekem semmi bajom, tette hozzá hosszas, harákoló szipogás után. Meg aztán nincs is annál szánalmasabb, ha egy férfi elhagyja magát, ugye?

Mire befejezte, Magda teljesen lebénult. Jeges rémület gyengítette el minden tagját. A férfi akkorra már erőszakosan kereste a szemével a tekintetét, de ő, magára erőltetett nyugalommal, teljes felsőtestében elfordulva, máshova nézett. Ennyi idő után nem tudta volna megmondani, hogy a férfi bocsánatot akart-e kérni a gyengeségéért, vagy csak megkívánta őt, de arra tisztán emlékezett, hogy egyáltalán nem esett jól a sírástól lárvaarcúvá vált férfi látványa. Nem akarta magába engedni a férfi tekintetét. A fénytelen, szürke udvarra bámult. Undort érzett. Idegenkedett a gyenge férfiaktól.

Elég nekem a saját nyomorúságom, semmi szükségem arra, hogy mások is a nyakamba varrják az övékét. Nem akarta Számwaldot sajnálni, meg mást sem. Legkevésbé saját magát. Mindenki éljen együtt a saját lehetetlenségével. Méltósággal vagy anélkül, az már nem érdekel senkit.

Aztán hirtelen az jutott eszébe, hogy a sírás maga a teljes kiszolgáltatottság. Annak is, aki sír, és annak is, akit arra kényszerítenek, hogy nézze. Miért kell bárkinek elszenvednie, hogy más a könnyeivel szétáztatja a tartását meg a méltóságát?

Nem akart visszafordulni a férfi felé, inkább a több helyen berepedt ablakot nézte. A vékony fehér vonalak közül néhány egészen mélyre, majdnem az üvegtábla közepéig is beszaladt. Egyiküknek sem volt ereje megtörni a közéjük telepedett kényelmetlen csöndet.

Kicsivel később a férfi alig láthatóan megingott a széken. A gyomrához kapott, mint akinek hánynia kell, de végül nem jött belőle semmi. Felállt, kitörölte a szeméből a könnyeket az öklével, és tett néhány bizonytalan lépést a sparhelt felé. Újra a szájához emelte a borospoharát. A nyeléstől nagyot ugrott az ádámcsutkája. Egyszer egy lakodalomra vagy ötven tyúkot meg három disznót is le kellett vágjak. Úgy visítottak, hogy a megyehatáron túl is tisztán lehetett hallani. Na, isten, isten, mondta, miközben újratöltötte a poharakat, de ezt már alig lehetett érteni. A gyenge hangot elnyomta az egyik emeleti folyosón dörrenve becsapódó ajtó.

Magda nem tudta levenni a szemét a férfi hatalmas tenyereiről. A beszélgetés végére már egyenesen irtózott a gondolattól, hogy a durva húsdarabok hozzáérjenek.

Talán csak akkor maradt volna tovább a férfi társaságában, ha a savanyú bor helyett kevertet, vagy erős házipálinkát tesz az asztalra, de a férfi már semmi ilyet nem akart elővenni a konyhaszekrényből. Csak némán, teljesen mozdulatlanságban ült vele szemben, és amíg ő az udvar kopasz ecetfájának ágait nézte, az elfordított arca élét vizsgálta.

Hirtelen elege lett abból, ahogy a férfi erőszakot tesz rajta a szomorúságával. Fuldokolni kezdett a bezártságtól, ki akart szabadulni az elviselhetetlen csendből. Ahogy feltolta magát az asztaltól, a kemény morzsák belenyomódtak a tenyerébe. Köszönés nélkül lépett ki a lakásból. Legszívesebben rávágta volna a férfira az ajtót, de az utolsó pillanatban erőt vett magán, és halkan, szinte puhán tette be.

Néhány nappal később látta, ahogy Számwald, vastag fehér párát lihegve, fehér port szór egy kajla vasvödörbe, majd felmosóronggyal törölgetni kezdi az ajtók előtti kövezetet. Nem tudta levenni róla a szemét. Csodálkozott, hogy mennyire nem durvították el a mozdulatait a vágóhídon eltöltött évek.

Látta, ahogy a férfi nekitámasztja a falnak a felmosó fát, elfehéredő ujjakkal megmarkolja az egyik ajtófélfát, és újra elfojtott zokogás tör ki belőle. Szánalomra méltó erőtlenség áradt a durva testből.

A házban semmi sem mozdult. Az utca csendjét csak egy megálló autó hangja törte meg. A sofőr értelmetlenül hangosan járatta a kocsi motorját, a mélyen morgó hangot megkettőzve adta vissza a kora reggeli köd. A férfi soká unt rá a felesleges túráztatásra, de akkor egy erős mozdulattal berántotta a kerregő kéziféket, majd leállította a motort. A karburátoroknak azonban önálló életük lehetett, mert lassú, hosszan hörgő zihálással csendesedtek el.

Magda továbbra is erőtlennek és kimerültnek érezte magát. Mintha az álomtalan alvásban kocsonyássá puhultak volna a csontjai, egyetlen izma sem maradt, ami egybetartotta volna őket. Hosszú percekbe telt, mire annyi erőt tudott gyűjteni, hogy legalább a lábát maga alá húzza. Nem fantáziált már sem az ébresztő fájdalomról, sem a körme alól kiserkenő vérről.

Mosdatlan teste erős, savanyú szaggal párállott elő a takaró alól. Leheletének és bőrének émelyítő szaga mindent átitatott a szobában, befolyt a bútorok és szőnyegek alá, kitöltötte a parketta réseit.

Örült, hogy sehova sem kell mennie. Munkája, családja nem volt, a szombati megbízatáson kívül más feladat nem várt rá. Megpróbált nem gondolni arra, mennyire fogja gyűlölni az előtte álló napot. Megint minden várhat, a mozgalmi feladat, a stencilező lapok elszállítása, az írás, meg az, hogy végre legyen elég bátorsága Krisztinával beszélni. Meg minden, ami most még az eszébe sem jut. Gyűlölt várni. Azt mondják, azok a legjobb ügynökök, akik a legjobban viselik a várakozás üres óráit. Nekem meg az ivás az egyetlen dolog, ami ilyenkor az eszembe jut.

Ha ivott, másnap mindig kívánósan ébredt, ahogy ezt a kifejezést a házaséletük intim részleteit pertraktáló munkásasszonyok beszélgetéséből egyik nap kihallotta a villamoson. A kapaszkodót markolva az első pillanatban furcsállotta az előtte ülő nőktől hallott kifejezést, de most be kellett látnia, hogy tényleg ez a szó írja le legjobban azt, amit abban a percben érzett. Azt kívánta, hogy valaki odatérdeljen elé, és minden testüregébe jó mélyen, puhán belenyaljon.

Ettől a gondolattól valamennyire izgalomba jött, lusta és hosszú lélegzetei egy oktávval mélyebb sóhajtásokra váltottak. Feljebb húzta a kezét és dörzsölni, simogatni kezdte magát, de akárhogy igyekezett, másnaposan túlságosan száraz volt, hogy fájdalom nélkül bármit tudjon kezdeni magával. Verejtékben ázott. Csikorogtak összeszorított fogai. Nem kívánta önmagát. Pár mozdulat után feladta a próbálkozást.

Kimeredt szemmel bámulta a szoba oszladozó sötétjét, és a fal egyenetlen gödreit. Semmit sem akart csinálni. Arra várt, hogy történjen végre valami. Bármi. Akármi. Legalább a hányingere csillapodjon. Az ivástól annyira elmérgeződhetett már a húsom, hogy megállíthatatlanná lett bennem a bomlás. Úgy fogok elrohadni itt az ágyban, mint egy cefrés hordóba esett bogár.

A feladatára gondolt. Látta maga előtt a kamrapolcokon sorakozó üvegeket, a stelázsi alá betolt vulkánfíber koffert, amibe a nyomtatáshoz szükséges papírköteget rejtették. Amióta az illegális kommunista sejthez csatlakozott, ez az első megbízása. Egyedül és teljes konspirációban kell eljuttatnia az üres lapokat a megbeszélt lakásba, ahonnan aztán frissen nyomott röplapok formájában hordják szét a társai a városban. Megpróbálta elképzelni a lakáshoz vezető útvonalat, de nem tudta eldönteni, melyik lehet a legrövidebb. Nehéz volt a feje az ivástól. Félt. Nem érezte, hogy kész a feladatra. Egy biztos, ha egyszer túl leszek ezen, új életet kezdek. Elég volt ebből ennyi. Sőt, talán túl sok is. Nem vállalok több bizalmi feladatot, agitálást, röplapozást, plakátragasztást. Nem leszek aktív és tevékeny tagja semmilyen szervezetnek. Nem fogok pincekönyvtárakban találkozni senkivel. Nem akarom, hogy cetlikre írt címeket nyomjanak a kezembe.

Nem kellett felkelnie az ágyból, hogy tudja, megint mindent vékony jég borít a belső udvaron. A havazásokkal váltakozva érkező esőhullámok vékony rétegekben fagytak egymásra, és szinte hézagmentesen kitöltötték a gangos ház sárga udvari kőkockáinak réseit. Hogyan képes az udvar minden zaját egy egész vékony hótakaró magába inni?

Továbbra is teljes csend ült a körfolyosók, lépcsők és fordulók kiismerhetetlen labirintusában. Senki sem járt még ilyenkor a házban, a csendet nem törte meg sem a huzat sivítása, sem a délelőttől estig szűnni nem akaró utcai zsivaj. A jégvirágos ablakokon és a függönyök rongyolt vitorláin áttűnő első fénysugarak éppen csak kiadták a tárgyak körvonalait.

A hajnali félhomályban lassan indult el az élet. Elsőként azoknak a lakásoknak az ajtaja nyílt ki, ahol az éjszakai hidegben senkinek sem akarózott kis vagy nagy dolgára elbotorkálni a folyosók végén található vécékig. Csak aztán indultak a hajnali műszakosok, a gyári munkások, a piacosok, meg mindenki, akinek már hajnalban volt valami halaszthatatlan dolga.

Egy eltévedt busz is eldübörgött az utcában. Tengelyeinek nyikorgását és a fékpofák nyiszogását hosszan visszhangozták a háztömbök udvarai. Ablakok és ajtók nyíltak a huzattal, csikorgás, kalapálás, dobogás hangját vitte a szél a körfolyosókon.

Mindenki ismeri itt a másik életét. Mikor mit eszik, mikor mit önt ki a járda mellett csordogáló szennyvízpatakba.

A beszűrődő zajhullámok puhán oldódtak fel az omladozó épület üregeiben. Krisztinára gondolt. A közös ébredéseikre. Azokra a percekre, amikor még alig tudta kivenni a vele egy szobában alvó nő vonásait. Bármennyire igyekezett más irányba indítani a gondolatait, azok elkerülhetetlenül és menthetetlenül az ő egyetlen, örök és szerethetetlen sikszéjéhez tértek vissza, aki ebben a percben fájdalmasan hiányzott mellőle.

A szobában továbbra sem változott semmi, csak az ablak előtt remegő ecetfa árnyéka imbolygott a falon. Szorongott a későn világosodó hajnaloktól. Zavarta, hogy nem képes észrevenni, mikor veszi át az éjszakai sötétség helyét a téli nappalok gyenge fénye.

Nem akarta elhagyni a lakás csendjét. Némán akart feküdni. Szabadon ábrándozni. Kiszakadni a vonszolódó időből. A sötétséget találta a legjobbnak. Akkor nem kell félelmetes árnyakat látnia a falakon.

Ebben a pillanatban éktelen csörömpölés hallatszott az udvarról. Mintha valaki egy kupac mosatlan alól próbált volna kirángatni valamilyen tányért, ami aztán ledöntötte az edényhalmot. Tompa zubogás is hallatszott, mosófazekat tölthettek meg a reggeli tisztálkodáshoz. Ezen elcsodálkozott. A legtöbben ilyenkor az udvarról összekotort havat szokták feltenni a sparheltre, olvadni.

Hajnali álma jutott eszébe. Hasasan lógó szárítókötelekre akasztott lepedők között bolyongott, majd egy ismeretlen szobában hevert. Nem tudta volna megmondani, milyen évszak lehetett, csak azt, hogy verejtékcseppek ültek a szemöldökén. Gyerekzsivaj és kutyaugatás is beszűrődhetett az álmába egy közeli játszótérről. Minden szemcsés volt. A déli napsütés vibráló fénye szétzilálta a körvonalakat a többszörösen osztott üveg mögött. Aztán mintha egy kerítéskövön üldögélt volna. Elnyugodva nézte a fehéren izzó napot, meg a csillapíthatatlan étvágyú felhőket. Egymásnak ütődő fehér és vörös csontgolyókat látott. Arra gondolt, ha alakja lehetne a félelmeinek, az pontosan ilyen lenne. Súlyos és sima golyó, amin sehogyan sem lenne képes fogást találni az ügyetlen kezeivel.

Ez a kép olyan hirtelen törte szét a gondolatait, hogy ideje sem volt felkészülni a felismerésre. Magnéziumfényű ragyogással nyert értelmet Számwald lakásának minden lepattogzott éle, falhoz állított cipője, tányérokra ragadt ételmaradéka, a teljes és visszafordíthatatlan nyomorhoz vezető út minden stációja. Hideg és kegyetlen ragyogás mutatta meg, mitől volt olyan ismerős és otthonos a férfi lakása. Az ő reménytelen és szánalmas élete is ebbe az elkerülhetetlen nyomorba tartott. Amióta a szájához emelte az első poharat, ebbe az elhasznált szobába készül belépni.

Ebben a pillanatban valahol, talán egy ágy végéhez szegezett dikón, sírva ébredt egy gyerek. A szemközti szomszéd is meggyújtotta előszobájában az alig pislákoló, gyenge fényű lámpát. Ahogy annak idején Számwald, ő sem járt már évek óta dolgozni, csak azt akarta, hogy lássák, ébren van.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Elektronikus kiadás, 2018
kalligram.libricsoport.hu

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Szilágyi Zsófia
Olvasószerkesztő Mészáros Sándor
Borítóterv Hrapka Tibor
klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-468-073-4

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0