Kálmán Gábor

A temetés

— részlet —

KALLIGRAM

Kálmán Gábor: A temetés

PESTI KALLIGRAM
2017

Copyright © Kálmán Gábor, 2016

ISBN 978 963 468 020 8

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

A köd

1.

A fenyőárnyéktól kamrasötét hegyoldalból váratlanul bukkant elő az elhagyott kempingházcsoport, mint lapozáskor a mesekönyvekből kinyíló, gondosan behajtogatott kartonlap-vár. A fák körbenőtték a tisztást, de egy vonalon túl nem merészkedtek, az ágak sem nőttek a házak irányába, mintha attól félnének, hogy az ablakokon benézve akasztott halottakra bukkannak a keresztgerendákon csüngve. A ködtől nyákos tetők hullámpaláján megállt a rohadó avar- és fagallytörmelék, az ablakok négyszögeiben meg a piszkos félhomály. Évszaktól, napszaktól függetlenül folyton nehéz, ragadós csend volt a házak között, a tűlevelű fák szorosan közrefogták a kis teret, a faágak közé bepréselődő köd bezárta a csendet, mint egy alaposan szigetelt süketszobába.

Ha Szvetan gondolt volna olyan bonyolultakat, hogy a tárgyak akkor is léteznek-e, mikor nem látjuk őket, ott vannak-e, tapinthatók-e, elhasználódnak-e olyankor is, az évtizedek óta nem használt faházcsoport kapcsán akkor is csak úgy tette volna fel a kérdést: hogyan lehetséges, hogy vannak dolgok, amik akkor sem léteznek, ha ott vagyunk?

Persze nem gondolt ilyesmiket. Kiakadt, bamba tekintete nem merengés volt, csak sűrű, tudatlan üresség. Alkoholtól duzzadt, göröngyös arcában elvesztek a szemek, szembogara már szinte egybefolyt a fehérjével, de nem mintha hályog takarta volna, inkább csak úgy szétfolyt, mint a tintafolt az itatóspapíron. A háromsornyi kempingházra vigyázott eredetileg, évtizedek óta látogató nélkül a hegycsúcs közvetlen szomszédságában. Reggelente kivánszorgott a viskójából, mint sok évtizede minden nap, és lenézett, le a hegyről az egykori ösvényen, oda, ahol a lentet a fenttől elzáró ködfelhők rétege véget ért.

Már nem tudta, minek néz abba az irányba, sosem érkezett onnan lentről semmi felfelé. Szvetan mégis, mint egy kísértet, minden nap ott ácsorgott, lábán fekete gumicsizma és elfelejtett háborúk honvédségi szövetpantallója, felül valahakék, szürkévé foszlott szerelőmellény.

Sosem viselt kabátot és sosem fűtött, hiába tombolt a legkíméletlenebb téli hideg, hiába lepte be a hegyet a szifonhabszerű hótakaró telente. Olyankor, mondjuk, nem is kellett neki a fűtés. A faágakra ülő hóréteg dunnaként borította a kempingházak körötti teret, lezárta, mint egy konzervdobozt, csoda, hogy tavaszig volt elég levegője.

A csúcson csak három szomszédja volt. Bohusék nem messze tőle, a kempingházak felett laktak, kicsivel közelebb a csúcshoz, de nem annyira közel, hogy kiérjenek a napra, oda, ahol már nem árnyékolják kamrasötétté a hegyet a fenyőfák. Oda nemigen jártak.

Legfelül Bohdan élt. Az egyetlen, aki kimerészkedett a napfényre.

Bohus néni évek óta főzött valamit sparheltje nagyobb főzőlapján egy hatalmas fekete fazékban, ami alatt folyamatosan ropogott a tűz, mint a mozgó gesztenyeárusok fémdobozában. Még a maskara is hasonló volt rajta, télen-nyáron ugyanaz a sokrétegű népi hacuka, hozzá nem illő éjfekete, földig érő szövetkabát, megkötve a vállán. Kitartóan főzött, bár már nem volt kinek, mióta nem látogatták a kempinget. Mégsem hagyta abba soha, szórta a kondérba a hozzávalókat, kormos hab áramlott ki a peremén, kilötyögött a terasz földjére.

Folyton rángatózott a feje, oldalra, mint egy kicsavart rongybabának, ritmikusan, óraműpontossággal. Szemből nézve közvetlenül az áll alatt, hátulról a tarkó mértani közepénél meg-megtörve, mindig balra, mintha valamilyen gerincideg becsípődése okozná. Közben a kezében óriás fakanállal keverte megállás nélkül a kondérban lévő kotyvalékot. Körbe-körbejárt, azonos sebességgel. Balról jobbra, kivétel nélkül. Ahogy a barnává aszalódott faviskó teraszán állt a kondér felett, gyászos, fordított ingaórának tűnt, épp csak nem jelezte a feje tetejére állított éjfelet.

Bohus úr mindeközben a távolt kémlelte, pont úgy, mint Szvetan. Rozsdaszínű, borostás arcán semmi érzelem, szájában addig égett érintetlenül a sodort dohány, míg el nem érte kérgesre edződött ajkait. Meg sem érezte a parazsat, még akkor sem, amikor már égett bőr szaga terjengett körülötte a levegőben. Elnyűtt zakót hordott fekete pantallóval, fején hatalmas, fekete kalap, mint a vásári cigányoké.

Nagy ritkán, évente alig pár alkalommal köszönt le a hegytetőről Bohdan. Csúszva-mászva érkezett. Bohdannak ugyanis nem voltak végtagjai. Pontosabban: voltak neki, de csak az egyik karja fejlődött ki úgy-ahogy. Egyetlen karjával fákba, kövekbe kapaszkodva-lendülve, csúszva tudott csak közlekedni. Teste a sok mászástól szépen lassan zsákszerűvé deformálódott. Feje és arca szabályosan összenőtt a vállával és mellkasával. Úgy festett a sziklákon, hóban, avarban, fától-fáig lendülve-csúszva, mint egy vízben lebegő, fodrozódó testű rája.

Ha lelátogatott, megállt egy cigarettányi időre Bohuséknál, nézték a készülő ételt, egy-egy mondattal rendszerezték a világ dolgait. Hogy a csúcsról látható a lenti torony óralapja, de még mindig szomorúan mutatja a fél hatot, nem mozdulnak lentről a mutatók.

Lecsúszott így Szvetanhoz is Bohdan ilyenkor, apró kavics lavinák előzték meg érkezését, felverték a lomha, ragadós csendet a pókhálós kempingházak között. Ahogy karjával újra meg újra lendített zsákszerű alakján, kilengette a fák koronáit, rezegve be-beszúrt a napfény, tűpárnába a fémhegy. Szvetan le sem nézett rá, mikor megállt mellette, hümmögött valamit jóváhagyólag, nézte a lent kavargó ködöt, amiben eltűnt a fenyőfákkal benőtt egykori ösvény.

2.

Zsivotzky arra riadt fel, hogy a lehúzott vonatablakon ijesztő erővel robajlik be az alagúthoz érkező kupéba a nyirkos penészszagot magával rántó léglöket. Odakint sebesen zakatolt a kupé üveglapjára feszülő alagútfal, szürke betonrecék, illesztékek, kábelek és kapcsolók sorjáztak a sötétben. A fal közelsége és a visszhangzó dübörgés miatt úgy tűnt, mintha valós sebességének sokszorosával száguldott volna a szerelvény. Egy darabig ijedten kapkodta a tekintetét.

Valamit álmodott, valami gyerekkori mesét, az keveredett a vonatkupé valóságával, az ablakon benyúló, szürkén futó alagúttal és a lassan felderengő emlékekkel, hogy miért is van itt. Szíve nehezen kalapált, mintha mindjárt abbahagyná. Tompa súly húzta lefelé a baloldalát. Szorongás fogta el. Az idegen helyen, nem tervezett alvásból hirtelen ébredést követő magány. Levegőt vett volna ijedtében, de az alvástól kiszáradt a szája, nyelve tehetetlenül tapadt a fogaira. Fuldokló köhögés tört ki belőle. Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon, közben újabb erőszakos léglöket érkezett a kupéba, amitől bedugult a füle és a vonatablak harmonikára vasalt függönyei egy pillanatra kirobbantak a tájba.

Élesen zakatoltak körülötte a hangok, de tűrte. Még túl kába volt ahhoz, hogy felkeljen és felrántsa a nehezen működő tolóablakot. Hogy elűzze szorongását, mély lélegzeteket vett, köszörülni kezdte a torkát, hogy meggyőződjön róla, rendesen kap levegőt, a gombóc a torkában csak a képzelet szüleménye. Gurgulázó hang kíséretében fújtatott nagy erővel, hogy a rázkódástól elernyedjenek az izmok a nyakán, hogy a hangszálai fellazuljanak. Alváskor mindig irtózatos erővel szorította össze a fogait, amióta csak az eszét tudta. Sokszor ébredt zománcdarabokat köpve, fogtörmelékkel, évtizedes amalgám tömések darabkáival a szájában, nemritkán pedig izomlázzal az állkapcsában és a nyakában.

Ezt nagyapjától, az idősebbik Anderkótól örökölte. A folyamatos nyugtalanságot. Az állandóan haldokló, folyton élet és halál között lebegő Anderkótól, aki mégis megélt nyolcvan évet, bár életének minden egyes lépéséről készült egy kórházi zárójelentés. Zsivotzky nem ismert ennyire precíz embert: mindent félretett, mindent dokumentált, életének nyolcvan éve követhető volt napról napra a zárójelentések és betegségeinek saját leírásai alapján. Talán az egyetlen olyan ember volt a században, akinek minden lépése követhető volt. Már kamaszkorában lejegyzetelte a tüneteket. Kórházi félhomályban, azóta megfakult papírokra, amik mind megvoltak Zsivotzkynál, hatalmas paksamétákban. Sárgult, dohányszagú iratok, tünetek, gyógyszerek és kórházak nevei, soknyelvű dokumentumok az éppen csúszkáló határok szerint.

Kedvenc olvasmánya volt a jelentés, ahol a szokásos összefolyó szöveg helyett már csak pontokba szedve írták le Anderkó tüneteit: fejfájás, torokfájás, hátfájás, nyelési nehézség, remegés, gyengeség, szívverés, álmatlanság, fogfájás, légzési nehézség, halálfélelem, ok nélküli rettegés, agorafóbia, verejtékezés, mellkasi fájdalom, felköhöghetetlen hurut, hányinger, torokgombóc, kialvatlanság, rettegés a jövőtől, halálfélelem. És így tovább. Ahogy egyre közelebb ért a háború, egyre jobban elhatalmasodtak rajta a tünetek. Végül elektrosokkal kezelték, hetekig élőholtként hevert a második otthonaként is funkcionáló szanatóriumban. A század első negyede alaposan megtépázta a szülőföldjét és a környező országokat is. A folytatásról nem is beszélve. A század végére ugyan rendeződni látszódtak a dolgok, mégsem találta benne senki a helyét többé. Mint mikor beforrnak a friss sebek, vörhenyes fényük beszárad, majd lassan lekopik róluk a vérerekkel átszőtt bordó var. A helyén előbb lila, hamvas újbőr feszül, ami lassan besötétedik, egyre jobban hasonlít az őt körülölelő bőrhöz. Mégis, ha igazán mély volt a seb, rettenetesen sokáig, akár halálig is meglátszik a helye.

Az öreg Anderkó épp akkor született, mikor a kisváros történelmének nyugodt szakasza véget ért. A háborúban alig sérült a város, katonákat is alig láttak arrafelé, csak az újsághírekből hallottak vérről, meg frontokról. Visszatérő katonák meséltek csak a borzalmakról és a lövészárkokban rekedt fagyoskodó katonákról, akik hónapokon át nem mozdultak egy centit sem és hetekig nem pihenhettek. Képesek voltak állva aludni úgy, hogy közben lövéssorozatokat adtak le az ellenségre.

Anderkó nem sokkal azután született, mikor a század első háborújában a békét megkötötték, és amikor fenekestül felfordult az élet az addig nyugodt kisvárosban. Először a szétvert hadsereg menekülő katonái kezdtek el fosztogatni. Kiéhezettek és csalódottak voltak, beesett arcukon már nem volt semmi emberi. Szenvtelenül törték be a boltok ablakait, lopták ki az élelmiszert, pénzt, értékeket. Rettegés szállta meg napokra a várost, nem merészeltek kimozdulni a lakók, lányaikat rejtegették a családok a kiéhezett katonák elől. Hamarosan megérkezett az ellenség és megszállta a várost. A hazai sereg mellett legyőzhetetleneknek tűntek, csillogó-villogó modern fegyverekkel, teherautókkal, páncélozott gépszörnyekkel.

A nagyapja mégis végighaldokolva a századot, megélt nyolcvan évet.

Utolsó éveiben el sem mozdult a festményei meg az íróasztala mellől, szívta a talpas cigarettákat, míg a körmére nem égtek, jegyzetelt és soha nem aludt. Még akkor sem feküdt le a dolgozószobája kanapéjára, amikor már napok óta dagadt felvizesedetten mindkét bokája. Jegyzetelt a gyógyszeres dobozokra is, hogy melyik másik gyógyszerrel szedhetők, melyik gyógyszer mellékhatásait enyhítik, melyiket erősítik, melyik gyengíti egy másik gyógyszer hatását. Féltve pakolgatta az újságkivágásokat, amikben szerepelt, a zárójelentéseit. Csontig soványodott öregkorára, és ideje java részét egy szanatóriumban töltötte. És soha semmi nem sikerült az életében.

Nevét nem miatta, hanem az apja miatt változtatta meg Zsivotzkyra.

A középső Anderkó részeg volt szinte folyton, és ez még csak a kisebb baj lett volna. Részegen gyűlölni kezdte maga körül a világot, tört-zúzott, üvöltve rohangált a pletykás kisváros utcáin, lerohanta a szembejövőket és régi, elfojtott sérelmekért vett elégtételt ismeretleneken. Ha szerencséje volt. Ha nem, akkor viszont a saját alvadt vérében ébredt reggel otthon, vagy valamelyik félreeső park padján és addig szólítgatta a járókelőket, míg végül valakitől kapott egy tiszta zsebkendőt, hogy a szökőkút vizében lemossa magáról a csomósra száradt vérdarabkákat.

Ilyenkor rendszerint haza sem ment, indult egyenesen dolgozni, úgy, ahogy volt, alkoholtól bűzösen, taknyos tekintettel, borostásan, a söntéspultok szagát magába ivó tegnapi ingben. Szerencséje volt, jól bírta a másnapokat. Legalább olyan jól, mint az alkoholt. Alkoholból bármennyit meg tudott inni, nemigen emlékezett rá, hogy visszautasított volna italt, bár a sört nem bírta a mennyiség miatt, egyszerűen nem fért el benne elég. A másnaposságot is jól bírta, legalábbis eleinte. Ahogy öregedett, egyre kevésbé viselte el a gyűrődést, egyre gyakrabban érzett fojtó, szorító érzést a mellkasában. Ilyenkor rettegett, hogy meghal, hogy ez lesz az utolsó napja, hogy összeesik a járókelők között az utcán, vagy eszméletét veszti a munkahelyi menzán, hogy erőtlenül, kifordult szemekkel fekszik majd mindenki szeme láttára a padlón, hogy kiszolgáltatott lesz és szánalmas. A középső Anderkó nem félt a haláltól, csak a megalázottságtól. Egész életében remélte, hogy a halála előtt lesz ideje elvonulni valami magányos helyre, mint ahogy a kutyák teszik.

A halált roppant megalázó dolognak tartotta.

De harmincöt alatt minden berúgást tisztességesen viselt, megjelent mindig időben, még akkor is, ha az utcán aludt, vagy ha a bejárati ajtó előtt a kiutalt szövetkezeti panelháztömb lépcsőházában, mert odáig ugyan eljutott, de kinyitni az ajtót már egyáltalán nem volt ereje, és a munkába induló felesége ébresztette fel. A munkában nem véthetett, mivel a modern kornak dolgozott az állami atomerőműben, minden döntésén életek múltak. Egyszer majdnem rosszkor nyomott meg rossz gombot, és kis híján a levegőbe röpítette az ország délnyugati oldalát.

Anderkó felesége a saját lábán ment szülni is, egyedül. A középső Anderkó ugyanis nem bírt kijózanodni. Olyan részeg volt a megelőző hetekben, hogy nem is fogta fel, mi történik körülötte, hogy miért panaszkodik egyre többet a magányra a felesége, hogy miért nem hagyja őt senki nyugton inni. Néha persze ő maga is érezte, hogy az elfajult italozástól megváltozik a valósághoz fűződő viszonya. Hogy összemosódnak a napok és éjszakák, hetek és hónapok, mert ha úgy isten igazán belelendült, akkor néha két hónapig sem tudott kijózanodni. Néha már csak azért sem, mert félt nem inni, rettegett az elvonási tünetektől. Ha volt valami, ami összekötötte az Anderkókat, akkor az a végtelen hipochondria volt.

Zsivotzky az öreg Anderkóhoz hasonlított jobban. Termetéhez képest sovány, beesett arcú és mellkasú gyerek volt, sápadt képe szögletes, arccsontjait követték a vonásai. Ritkás arcszőrzete volt, mint egy serdülőkorúnak. A szorongástól, fogsorának folyamatos szorításától kidudorodtak állkapcsa végén az izmok, szálas izomcsomók feszültek a fülei alatt.

A vonat megint kiért egy alagútból, beszúrt a napfény a kupéba, meleg pászmákat vetett a csípős hidegre hűlt kocsiban.

A hegyek között jártak már. A szürke tájba csak ritkán mosódott némi zöld a foltokban felbukkanó fenyőcsoportokkal, keveredve az olvadásban lévő hótakaró maradványaival, a gödrökben, vízmosások oldalában, sziklák tetején kalapként megálló fehér foltokkal. A hűvösen kék égtől kristálytisztán fénylett a vidék, pasztellsárga és élénkzöld színek futottak a fehér hófoltokkal és szürke sziklákkal keveredve. Mintha festett tájban rohantak volna, erre gondolt Zsivotzky a kinti látképre nézve. Mintha csak vetítenék a központi pályaudvaron veszteglő vonatszerelvénynek a sorjázó vidéket és szorgos munkáskezek rázogatnák a vagonokat az életszerű hatás kedvéért.

Nagy nehezen feltápászkodott, nyújtózkodott. Kihajolt az ablakon, nagyokat szívott a hideg levegőből, élvezte, ahogy a maró huzat becsap a zakója, inge alá, átjárja a felsőtestét és lúdbőrözni kezd a bőre.

A találkozó jutott az eszébe, meg a temetés.

Az ablakperemen könyöklő jobb kezével, amin eddig az állát támasztotta, most dörzsölni kezdte a homlokát és a szemhéját, ujjaival meg-megsimította a szemöldökét száliránnyal szemben, mint mindig, amikor valamilyen gondolatot el akart hessegetni a fejéből. És persze, ha valami zavaró jutott az eszébe, elkezdett kaparni a torka. Érezni kezdte azt az almahéjat.

Valahol a nyelőcsövében érezte annak a réges-régi almahéjnak a jelenlétét, a harapott héjdarab szabálytalan, cafatos élének recéit elakadva a húsfalon, évek óta.

Köszörülni kezdte a torkát, hörgő hanggal fújta megint kifelé a levegőt, még gyorsabban dörzsölgette könyöklő kezével a homlokát és a szemöldökét, hogy elterelje gondolatait a szervezetén lassan elhatalmasodó pánikrohamról.

Kabátja zsebéből cigarettát vett elő, hosszas töprengés után végül is a szájába vette, egy darabig még csócsálta a filtert, egész addig, amíg teljesen szét nem lapította, majd rágyújtott. Már az első slukknál megbánta. Szédülni kezdett tőle és még zaklatottabban vert a szíve. Balkarján zsibbadás futott szét. Mélyen szippantott bele a cigarettába és hatalmas erővel, fújtatva lélegezte ki füstöt, ami előbb szétrobbant a fülkében, komótosan fodrozódott, mint egy gombafelhő, majd ahogy elérte az ablakon kiáramló huzatot, hosszú, vattaszerű csíkokba rendeződve repült ki egyre gyorsulva, mintha egy láthatatlan száj csücsörítve szívná az elpazarolt dohányfüstöt.

Néhány slukk erejéig azért még szívta a cigarettát, kiélvezve, hogy nem otthon van, és az itteni törvények szerint lehet dohányozni a vonaton. Hogy a lehajtható, filcborítású üléskarfák végén nem hegesztették még le a kihúzható tömörfém hamutálakat. Azért a legtöbben már itt is kint dohányoztak a folyosón, nem a kupékban.

A folyosó falain szintén méterenként álltak a kinyitható hamutálak, alattuk lehajtható székek, hogy addig se kelljen ácsorogni. Zsivotzky eleinte inkább kint dohányzott az ülésen, főleg éjszaka, jól esett kiülnie a tökéletesen üres, vaksötét vagonfolyosóra a ritmikusan kattogó zajra, és meredten bámulni a sötétben elsuhanó foltokat. Fényeket alig látott az éjszaka folyamán, csak egy-egy távoli okkerfolt jelezte a hegyek közötti falvakat, de azokat is csak koraeste, mert később talán még az utcalámpák is kihunytak, vagy eleve nem is voltak a kicsi zsákfalukban. Így tehát csak a ritmikus zakatolásban haladtak a vaksötét éjszakai tájban, és egymást váltották a nagyon sötét és kevésbé sötét foltok a távolban, vagy közvetlenül a vagonablak mellett: attól függően, hogy éppen sűrű erdőn, vagy viadukton haladtak át. A lehajtható ülések alján volt sörnyitó is, így minden kéznél volt, a fél éjszakát kint töltötte, pakolta a bal lába mellől a jobbhoz az üres üvegeket. Ez volt az első éjszaka a vonaton, az útnak még jó része hátra volt. Egyre meredekebb hegyek és hosszabb alagutak jöttek, és persze egyre maróbb volt a hideg.

Nagyokat szippantott a cigarettából, vastag, krémes füstgomolyagokat eregetett. A forró füst a lecsapódó párával keveredett a jégvirágokkal borított vonatablak előtt. A menetjegy szerint csak reggel hétkor indult útnak a büfékocsis a cirkuszba illő zsúrasztallal. Kétóránként egyszer tolta végig a vonaton, szünet este tizenegy és reggel hét óra között volt, így erre az időre érdemes volt beraktározni. A büfékocsis méltatlankodva nyugtázta az előző esti mennyiséget, valamit mormogott maga elé, hogy ennyi sör az rengeteg, közben az orrából kitépett egy jó csokorra való, görbülő orrszőrt és lezser, gyakorlott mozdulattal pöccintette ki a vonatfolyosó résnyire nyitva hagyott ablakán.

Zsivotzky oda sem figyelt. Még két éjszakányi vonatút: elrettent a gondolattól, hogy még kétszer ennyit kell a fülkében gubbasztva töltenie. Már az első reggelre átitatta mindenét a vonatszag, a gyomra is émelygett az egész éjszakás zötykölődéstől. A vonatnak szigorú menetrendje volt, nem iktattak be szüneteket, csak egy-két nagyobb városban álltak egy-egy órányit a második és harmadik napon.

Késő délután indult a vonat, havazások miatt vesztegelt is egy kicsit a nagyvárosi indulási állomáson a sok katedrálisnyi méretű csarnokban. Sürgés-forgás mindenütt, hosszúnyelű kalapácsokkal közlekedő vasutasok kopogtatták a szerelvények kerekeit, a vonat végén a nagy út miatt ünnepélyesen ácsorgó kalauz figyelte a felszállókat, a vonat elején pedig a büfés töltötte fel a készleteket. Sárgamellényes, védősisakos vasúti munkások dolgoztak a vagonok között, vastag munkáskesztyűben, szájukban csikkig szívott cigarettával, mormogva beszélgettek közben. Rutinosan, ritmikusan végezték a dolgukat a pályaudvar zsongó kavalkádjában, hatalmasakat szisszent időnként a vagon, amelynek a végében éppen ténykedtek.

Elnézte a felszálló embereket, hazautazó munkásokat, akik felszállás és ülőhelykeresés után azonnal sört bontottak, maguk elé nézve, minden slukkot kiélvezve szívták a cigarettát. Kiscsaládosokat a folyton jövő-menő, nyughatatlan gyerekeikkel és a fiatal lányokat, akik egyetemről tartottak hazafelé. A szebbeket képzeletben le is vetkőztette, milyen lehet a mellük, a fenekük ruha nélkül, lopva vetett pillantásokat kivillanó csípőjükre, miközben a csomagjaikat felpakolták az ülések fölötti fémrács-tartóra. A vonaton két-három hálókocsi volt, de nem ütöttek el túlzottan a többi vagontól: folyosó, lenyitható székekkel és hamutálakkal, kihúzható ajtajú fülkék, filcborítású székek, előtér és budi mindkét végén.

Az alvókocsik a napközbeni életre is be voltak rendezve. Egy kupé négyszemélyes volt, alul egymással szemben két-két hatalmas ülőhely kicsavarva ölbe hajtható, pohártartós étkezőtálcával. Minden szék fölött lehúzható lámpa, kisfókuszú fénnyel, ami kiválóan megvilágította azt a tizenöt centi átmérőjű területet, amin épp foglalatoskodott az ember, de a fénye abban a pászmában véget is ért, nem szóródott szét a fülkében és nem zavarta a többi utast. A négy szék fölött mindkét oldalon két-két priccs, egymás felett. Oldalt vékonyka létrák vezettek a fekvőhelyekig. Nehezen lehetett felmászni, szerencsére Zsivotzky rugalmas alkat volt.

A felső ágyat kapta, a létra tetején szinte csak kúszva lehetett bemászni, már guggolva is beverte volna a fejét. Odafent is kislámpák, deréktájt egy biztonsági övvel, hogy le ne guruljon az ember álmában. A vagon teljes hosszán a falakon fűtőjáratok duruzsoltak, fújták a meleg levegőt a vagonba. A plafonon sárguló, légypiszokkal és rovartetemekkel teli búrák mögött neonrudak vibráltak. Némelyik hangosan, zajosan, némelyik némán, szabálytalan időközönként villogva. A padlót sárga linóleum borította, itt-ott felszakadozott már. A budikban is sárgultak a falak, rozsdafoltok kezdték ki a tükröt. Elmosódva suhant el a föld a budi lyuka alatt.

Több órán át még otthonos tájakon ment a szerelvény. Ismerős zajok, hangok és szagok, ismerős szavak vették körbe a lassan besötétedő vagonban. Ismerős egyenruhákban közlekedtek a kalauzok, mindennapi történeteket meséltek a folyosón ácsorgó utasok, lakásról, pénzről, fűtésszámlákról. Ismerősek voltak az elsuhanó város- és falunév-táblák, az állomásokon kihelyezett feliratok formája, színei, ismerős volt a beáramló levegő illata is.

Kialvatlanul, fáradtan szállt a vonatra. A kimerültségtől nehezen vert a szíve, fájt a feje, kiszáradt a torka. Nem akart szorongani, bontott egy sört, hogy kicsit lenyugtassa magát. Ahogy elárasztotta az alkohol és a komló nyugtató hatása, ellazult. Lelassult a szíve is. Kényelmesen berendezkedett a kocsiban. Csomagjait elhelyezte az ülés alatt, úgy, hogy pont a lábával eltakarja. Ráadásul a táska pántját átvetette a bokáján is, hogy alvás közben se lehessen alóla kilopni a holmiját. Kisebb táskáját pedig maga mellé tette, az ablak alatti karfa és a dereka közé és rákönyökölt. Zakóját begombolta, belső zsebében az iratai. Kabátját a feje fölé akasztotta a sarokba és eltakarta vele az arcát.

Hamar elnyomta az álom, bár nem aludt túl mélyen. Félig folyamatosan ébren tartotta a figyelem és a rázkódó vonat a folyosói élettel. Észlelte, ahogy lassan besötétedik, hogy előbb kéken kezd derengeni az ég alja, majd szürkére és vörösre vált. A lemenő nap bebukott a horizont alá, majd rohamosan szökni kezdett a fény a tájból. Időnként felriadt a zajokra, a vonat fékezésére és gyorsulására, a megroggyant töltéseken kis híján borulásig dőlő vagon egyensúlyvesztésére, a fülke előtt elhaladó, csomagjaikkal bíbelődő le- és felszállókra, a vagon végében cigarettázók beszélgetésére.

De legtöbbször az állomásokon ébredt fel. Az állomásokra érve lassult, halkult a vonat, egyre csendesebb lett, egyre kevésbé rázkódott. Aztán egyszer csak megállt és síri csend lett, mint egy katedrálisban éjszaka. Néma lett a vonat, csak a neonfények vibráltak és kint mocorogtak az emberek. Erre a csendre minden alkalommal felébredt, ha csak egy pillanatra is. Hallgatta a távolban nyíló-csapódó vagonajtókat, felszálló beszédfoszlányokat, a hűtőtestek kattogását és a neonlámpák burája alá szorult bogarak zizegését. Pár percig álltak ezeken az állomásokon, míg egy-két utas az éjszakában leszállt. Utána síphang, amire a vonat előbb zökkent egyet, majd komótosan, lassan elindult az állomásról.

Aztán, amikor éjjel egy óra körül felriadt, már nem volt senki a szerelvényen. A fülkék neonfénye tompán vibrált, a folyosón egyetlen ablak felett volt csak fény. Üres volt a vagon. Lassan tért magához, fáradtan dörzsölgette a szemét. A zötykölődéstől kicsit émelygett a gyomra. Megmozgatta tagjait a fülkében, felkapcsolta a nagylámpát. A neon zizegve kezdett világítani. Rettenetes magányérzet fogta el az üres kupéban, kinézve a mélysötét, elszórt fényekkel pöttyözött átláthatatlan éjszakába.

Sétálni kezdett, hátrahagyta a holmiját. Minden vagonban üresség fogadta. Az átjárók között nyitva hagyott ajtókat csapdosott a huzat és a vonat ritmikus rázkódása. Köztük ütemre húzódtak össze a vagonok közti gumiharmonikák és súrlódtak az átjárók egymásra billentett fémlapjai. Kiégés előtti fázisban villogtak a vécékben a lámpák.

A legutolsó vagon leghátsó fülkéjében bőrtáskáját párnának használva feküdt a kalauz, tányérsapkája az arcára húzva, karjai mellkasán összefonva pihentek. Látszólag mélyen aludt, mint aki csendben már nem is tudna, kell neki ez a ritmikus kattogás és rázkódás, mint egy csecsemőnek a babakocsiban. Zsivotzky megállt a vagon legvégén, cigarettára gyújtott a fülsüketítően zakatoló átjárószakaszon. Becsapott a jéghideg levegő, hódarabkák türemkedtek be a leghátsó ajtó résein, pár hópihét be is lökött a huzat.

Odakint havazásba burkolózva távolodott a táj. A vaksötétben kis fényburát alkotott az utolsó vagon fényjelző csóvája, buborékként világította meg az elhaladó vidék darabját. Kísértetalakra emlékeztető árnyékot vetett Zsivotzky ebben a légüres térbeni száguldásban, ahogy hosszú kabátja szárát csapkodták a léglöketek.

A filmkockaszerűen pörgő vasbetonaljak kiszaladtak a vonat alól és eltűntek a sötétben. Derengett körülötte a sárgás vonatfény, imbolygott alatta a szerelvény, így nézte a távolodó otthonosságot. Háta mögött az úti cél, a temetés, amit szeretett volna kihagyni.

Amikor csöngött a telefonja és meghallotta a híreket, tulajdonképpen nem érzett semmit. Már csak azért sem, mert sosem gondolta volna, hogy egyszer majd minden újra a nyakába szakad. Pontosabban, egyáltalán nem is gondolkodott az egészen egy pillanatig sem. Sem az apjára, sem a nagyapjára nem gondolt. Amikor elhagyta az országot és megváltoztatta a nevét, akkor úgy gondolta, hogy a történetük véget ért. A két Anderkó története. Nem érzett gyászt, szomorúságot. Inkább foglalkoztatta a hirtelen, varas sebként felszakadó három évtized. Mintha egy időkaput nyitott volna meg a telefonkagyló, amin a múlt század felböfögte a vacsorát és beleokádta az emésztő gyomor savas, ételszagú levegőjét a jelenbe. Legalább egy éve nem társalgott annyit emberrel, amennyit emiatt a telefon miatt kellett. Kikérdezték, mint egy vallatáson. Egy szigorú női hang a bemutatkozás és a nemzetközi hatóság hivatalos nevének bemondása után rögtön közölte, hogy a beszélgetésről hangfelvétel készül, majd katonásan elkezdte kikérdezni Zsivotzkyt. Nem is így hívta, egyből a születési nevén szólította. Zsivotzky nem érzett elég erőt magában ahhoz, hogy ellenkezzen. Inkább megkönnyebbülést érzett.

Miután elszívta a cigarettát, visszasétált a kupéjához. A folyosón a fülke előtt egy üveg sört nyitott, ismét rágyújtott, fújta ki a füstöt az ablakon. Nem zavarta a hideg sem, fejébe húzta a sapkát, duplán átkötötte a sálját és hosszú fekete kabátját is állig gombolta. Élvezte, ahogy a maró hideg tehetetlenül pereg le róla. Csak az arcán érezte, hogy kipirosodott a becsapódó jeges széltől. Folyamatosan dohányzott. Már három óra körül járhatott ekkor. Ismét elfogta a fáradtság. A sörtől és a zötykölődéstől felfordult a gyomra. Mély levegőt vett, hogy leküzdje a hányingert, de az egyre jobban elhatalmasodott rajta. Az imbolygó folyosókon sörtől kótyagosan a kezeivel kétoldalt a falakba kapaszkodva araszolt el a vécéig. Csapkodta az ajtót a huzat, a mosdóban le volt húzva az ablak. Nem segített a tömény szar- és húgykőszag sem, ahogy belépett a vécéfülkébe. Annyi ideje volt, hogy becsapja az ajtót, de a fajansz fedőjét már nem volt ereje felemelni. Majdnem előre bukott, amikor az ablakhoz dőlt, belekapaszkodott az üveglap keretébe és kihányt az éjszakába. A sörtől sárgás hányadék csattanva verődött a szomszédos kupé ablakára, ami szerencsére zárva volt. Az ételfalat-maradványoktól göröngyös hányás felkenődve terült el a kupé külső oldalán a légnyomástól, mint amikor a serpenyőbe öntött palacsintatészta szétterül, mielőtt odasülne a teflonlapra.

Hosszan, köhögve hányt, a végén a torkát köszörülte a gyomorsav miatt, ötször-hatszor is kiköpött. Kilógatta a fejét, hosszasan lélegzett a hideg levegőn. Rálépett a vízadagoló karra, lassan, pöfögve indult meg. Nem foglalkozott az áthúzott pohár jellel, odahajolt a csaphoz és egy jó adagot a szájába vett a kénes, dohos vízből. Öblögetett, majd mindent kiköpött a budi földre nyíló lyukába.

Egy darabig még küszködött a hányingerrel, majd úrrá lett rajta a levertség és a fáradtság. Két kézzel kapaszkodva a falakba, ajtókeretekbe kitámolygott az előtérbe. Visszaimbolygott a kupéjáig. Szájában epés íz, fájni kezdett a feje is. Nem volt ereje felmászni a fekvőhelyre. Az ülések felett várta a négy ágy, kettő-kettő mindkét oldalon. Inkább bezuhant az ablak melletti ülésbe, fejét a hideg üvegnek nyomta. Így bámult ki, hosszú perceken át figyelve a sötétben ugráló foltokat.

Egy furcsa, vékony alakot vett észre a folyosón. Zsigeri rémület fogta el, összerezzent, bár meg sem mozdult, nehogy felhívja magára a figyelmet.

A magas, kórosan, elképzelhetetlenül sovány alak nadrágjába tűrt ingén átdomborodott a medencecsontja, kéttenyérnyi körbe húzott öve a csont szélén fityegett, alig tartotta rajta a nadrágot. Arca aszott és csontos volt, koponyája minden részletét látni lehetett. Az ingén átütöttek a bordák körvonalai. Lassan, komótosan járt, mint egy kísértet. Lábait előretolva lépdelt, emlékeztetett egy kérdőjelre. Felsőteste, gerince minden lépésnél rugózott egyet. Nem volt biztos benne, nem álmodik-e, de levegőt sem mert venni. A kupéjához érve az alak megállt. Egy darabig mélázott, meredt előre, majd nagyon lassan elfordította fejét és egyenesen Zsivotzkyra nézett, bele a szemébe. Zsivotzky homlokán izzadságcsepp indult meg lefelé, pulzusa megemelkedett, hallotta szíve zakatolását a fülében, elnyomta a vonatzajt is. Az alak egy darabig nézte, majd visszafordította fejét, és mint egy ruganyos kérdőjel, tovább sétált a folyosó sárga lámpafényében. Zsivotzky moccanni sem mert, szédült a sok sörtől és a kénes íztől a szájában.

Így aludt el, tompán, zúgó fejjel az első éjszaka a vonaton.

Hajnalban megállt egyszer a vonat. Zsivotzkynak félálmában nem volt ereje kinyitni a szemét, csak az ismeretlen zajokra riadt fel, furcsa hangsúlyokra, idegen nyelven elhangzó mondatokra, a hajnali sürgés-forgásra, munkába igyekvők beszélgetéseire, félig lehunyt szemhéján átszűrődő alakokra, akik műanyag poharakból itták az állomáson vásárolt kávét, szomjasan szívták hozzá az első cigarettát.

Hosszan vesztegelt a szerelvény. A határon álltak. Morcos, bundasapkás egyenruhások kutatták át a vagonokat, keresőkutyák kíséretében. Egyesével benéztek a kupékba, keresték az utasokat az ürességtől kongó szerelvényen. Rövidesen arra lett figyelmes, hogy a nevét kiabálják. Kótyagosan, álmosan ment a folyosóra, amelynek végén egy egyenruhás határőr, pisztolytáskával az oldalán állt, kezében lajstromszerű papír, a nemzetközi helyfoglalások listája. Zsivotzky jelentkezett a kezét felemelve. A határőr komótosan odabattyogott a fülkéhez. Vetett pár pillantást Zsivotzky holmijára, kezével a levegőbe bökve jelezte, hogy nyissa ki a csomagját. Átvette az útlevelet, hosszan forgatta, lapozgatta, nézte a fényképen szereplő arcvonásokat és összevetette Zsivotzkyéval.

Zsivotzky gyakran gondolt arra, hogy olyan országban született, ami már nem létezik. Mint mindig, most is mosolygott, ahogy kinyitva az útlevelet, olvasta az adatokat. Nem sokkal több mint három évtized, az ő élete, elég volt ahhoz, hogy lemossák a térképről, átnevezzék, átrajzolják, újraértelmezzék. Nem volt nagy utazó, mégis a harmadik állampolgárságának volt már birtokában. Sok helyen lakott, maga sem tudta már pontosan, meg sem próbálta felsorolni, de nagyon sokáig, ha az otthon szót hallotta, egy bentlakásos iskola ódon épületszárnyának második emeleti szobájában található emeletes ágy alsó fekhelye jutott az eszébe.

A határőr pár perc után belecsattintotta a bélyegzőt az útlevélbe.

A reggeli felriadás után Zsivotzky kiment a folyosóra. A vonat már egy órája idegen, gyerekkorából mégis ismerős tájon haladt át. Két munkaruhás, overallos fickó beszélgetett a folyosón. Cigarettáztak, kisüveges tömény szeszt szorongattak. Ha nem volt mit mondaniuk, kinéztek az ablakon, szürke tekintettel. Iskolás gyerekek zsibongtak az egyik kupéban, matricákat cserélgettek.

Dörzsölgette a szemét, nyújtózkodott. Még egy óra volt, mire a büfékocsi megindul, pedig minden porcikája kávéra vágyott. Eszébe jutott az éjszakai furcsa árnyalak, nem tudta eldönteni, hogy nem csak álom volt-e, hiszen előtte végigsétálta a vonatot és a kalauzon kívül senkit nem látott. Egy ilyen csontsovány alakot nehéz is kiszúrni, talán csak az egyik kupéban aludt a priccsen.

Arra gondolt, hogy majd végigjárja a vagonokat napközben, hátha akkor találkoznak, de nem merte volna most már itt hagyni a holmiját, idegenek között, idegen országban. A vonat időközben megindult. Idegen formájú és színű táblák haladtak el mellettük, idegen formájú és fényű lámpaburák szegélyezték a kinti utakat. Odakint zakatolt a táj, hegyek között voltak, folyamatosan bedugult a füle, főleg, ha alagútba értek. A sötétben a hegyek is csak mélykék tintafoltok voltak a távolban. A sziklafalak elsuhanó szürke foltok az ablak előtt, a szakadékok és viaduktok tengerárkokként buktak be a mélysötét semmibe. Egy darabig ücsörgött a folyosón, majd inkább visszament a kupéba.

Beült a sarokba, arcát a hideg ablaknak döntötte és nézte a tájat. Átgondolta az elmúlt éveket. Nem érzett semmit. Egyik emléke sem zaklatta fel. Hosszú évek óta be sem tette a lábát ebbe az országba. Húsz éve nem gondolt az apjára, akit kiskora óta nem látott, és az öreg Anderkóra sem gondolt már lassan két évtizede.

Észre sem vette, és visszaaludt.

A temetés

1.

Zsivotzky félálomban azt gondolta, nincs még felkészülve arra, hogy egy ismeretlen kirakja elé az apja holttestét.

Zökkent és megállt a vonat.

Kristálytiszta volt az ég, mintha festették volna, vibrálón sütött be a fülkébe a fény és sterilizálta a napok óta tisztítatlan, emberszagú vonatkupét. Lassan tért magához, másnapos volt. Hányingere lett azonnal, alig bírta visszatartani. Körbenézett, felült, próbálta összeszedni magát, de felfordult a gyomra. Amikor látta, hogy nincs vele senki, felrántotta az ablak alatti szemetesvödröt és köhögve, fuldokolva beleöklendezett. Nyúlós, habos epét köhögött fel a szeméttel megtelt fémdobozba. Nem tudta abbahagyni, még kétszer megismételte. Nem múlt a gyomrában az égő érzés. Utálta ezt az érzést, főleg magát utálta ilyenkor. Három nap. Ennyi zötykölődés, rázkódás volt mögötte. A gyomra a legkisebb mozdulattól is felfordult. Egy darabig fogalma sem volt, hogy hol van. Üres volt a kupé, útitársa és csomagjai eltűntek. Némaság volt a vagonban, csak kintről hallatszódott be a peronokról a nyüzsgés. Kisétált a folyosóra, kinézett az ablakon.

A végállomáson álltak, véget ért az utazás.

A peronokat fedő tetőzetek pászmái között szürkés-fehéren világított egy hegycsúcs, hóval lepett sziklák csillogtak a szokatlanul erős napsütésben. Felhőtlen kék ég vibrált fölötte, harapni lehetett a jéghideg levegőt.

Tanácstalanul ácsorgott a kupéban, szanaszét hevertek a holmik. Három nap alatt teljesen belakta a vonatfülkét. Csikkek türemkedtek ki az összes kartámasztó hamutáljaiból, szendvicses zacskók hevertek az ülések alatt. Ruhái szétdobálva a fekvőhelyén. Füst- és vonatszagú volt mindene, arca a kialvatlanságtól egyre püffedtebb volt, haja zsírosan és kócosan lapult a fejére, szájában keserű íz.

Végtelen magányérzet tört rá, nyomta a mellkasát és lüktetett tőle a halántéka. Nagy nehezen elkezdett rendet rakni. Felmászott a fekvőhelyre, ügyetlenül, térdelve, fejét a kupéplafonba be-beverve szedte össze a holmiját. Dobálta le a szemetet a padlóra. Megpróbálta átnézni a csomagját, hogy mindene megvan-e, türelmetlenül, összegyűrve tuszkolta a táskájába a ruhadarabokat. A táska, ami induláskor a pedáns csomagolás miatt még szép szögletes volt, most ormótlanul dudorodott minden irányba. Egy zacskóba szedett minden szemetet, és a folyosó végén található kukába dobta. Elrendezte a ruházatát, kezével fésülte meg a haját a kis falitükörben. A fogmosáshoz nem volt türelme. Egy kis fogkrémet nyomott a szájába, nagy nehezen összegyűlt annyi nyála, hogy öblögetni tudjon vele, majd az egészet lenyelte.

Jó félórányi készülődés után szállt le a vonatról. Átjárta a csípős, csontig érő hideg a pályaudvaron. A reggeli fényben sürögtek-forogtak az utasok és a vonatszemélyzet. Számonkérő kiabálások, a pályaudvart rutinosan elhagyó hazaérkezők és a tanácstalanul tébláboló ideutazók között indult meg lefelé, a peronok közötti átjáró alagutak felé.

A pályaudvar aulájában zúgott a hangosbemondó és a vasúttársaság szignálja. Menetrendjelző táblákon billentek a műanyaglapocskák, hangjuk visszaverődött a falak kerámiadíszítésein. Sok évtizedes, szögletes alkotások, miniatűrökből kirakva, kék, zöld, fakó színekben, végig a falakon. A talponállókban könyöklők mellett ácsorogtak az induló utasok a vonatjukra várva. Papírtálcákból ették a reggelijüket, legtöbbjük előtt már ott habzott a hideg sör és az egy decis töményital is. Unott természetességgel húzták le a kávé előtt.

Koradélutánra ígérte a megérkezést, reggel öt óra volt még csak. Hogy kitisztuljon a feje, nem volt jobb ötlete, gondolta, beilleszkedik. Annyit még beszélt a nyelven, hogy tudjon magának kérni reggelit. Virslit fehér kenyérrel és krumplisalátával. A kenyeret fehér szalvétán, a virslit papírtálcán adták ki neki. Rendelt mellé egy pohár sört és egy rövidet is, kísérőnek feketekávét minden nélkül. Egy fogatlan, borostától szürke és alkoholtól sárga arcú munkásember kék zubbonyban épp akkor tette le kiürült poharát a büfé ablaka előtti könyöklőre. A büfés rutinosan kapta el, meghúzkodta fel-le a hidegvízben ázó pohármosó kefén, majd víztől csöpögősen tette a sörcsap alá. Zsivotzkyt nem érdekelte a dolog, az undorról megfeledkezve, szomjasan itta az ujjfoltos pohárból a söntés ízű világos sört. Majdnem egy húzásra kiitta az egészet, szinte azonnal ráküldte a víztiszta töményet, amit kiraktak elé. A borókapálinka kaparta a torkát, égette a gyomrát, ahogy leérkezett, majd lágy, megnyugtató melegség áradt szét tőle a mellkasában. Mohón falta fel a virslit, maga is meglepődött, talán a töményital hozta meg ennyire az étvágyát, nem volt rá jellemző, hogy így egyen. Sosem értette, az emberek miért ilyen ételfixáltak, miért ez tölti ki a napjuk minden egyes pillanatát.

Zsivotzkynál az evés szükséges rossz volt, pedig amúgy szeretett enni, de csak bizonyos dolgokat, érzékeny volt arra a kevés ételre, amit elfogyasztott. Reggelizni szinte sosem volt kedve, kávéval indította mindig a napokat, először csak késő délután jutott eszébe, hogy enni kellene valamit, de sokszor csak este. Olyan is volt, hogy napok teltek el anélkül, hogy az eszébe jutott volna.

Miután végzett az étellel, a fehérkenyér belével még kitunkolta a vöröses virslizsírt és maradék mustárt a papírtálcáról. Jóllakottan itta meg hozzá a maradék sört. Jókedve lett, a magányérzete is enyhült kicsit, a töményital szépen lassan futott szét az ereiben. Cigarettára akart gyújtani, szedelőzködött is volna, hogy az állomás elé kimenjen, de ekkor vette észre, hogy körülötte mindenki dohányzik, vastag füstfelhő gomolyog az aulában. Kirendelt még egy sört és még egy töményet. A rövidet a büfé ablakában felhajtotta, a sörrel visszament a pulthoz. Nem volt több cigarettája, tanácstalanul kutatott a dobozban egy utolsó szál után. A mellette álló könyöklőről egy fakóbarna öltönyzakót, hozzá nem illő nadrágot és tojássárga inget viselő férfi nyújtotta neki a dobozát, barátságosnak szánt, de mégis ijesztő, sárgafogú mosollyal. Zsivotzky hálásan bólogatott. A cigarettának nem volt füstszűrője, puha, fehér papírdobozból kapta, amin nem volt semmilyen felirat, csak egy érthetetlen márkajelzés. Büdös, száraz és rettenetesen erős dohány volt, fel is köhögött tőle. A férfi szaggatottan, hangosan felvihogott és hátba veregette, de olyan erővel, hogy Zsivotzky majdnem átesett a könyöklőn.

Akármennyire nem volt hozzá kedve, belátta, hogy nem húzhatja tovább, indulnia kell lassan, várta a temetés. Már a gondolattól is összeszorult a torka, mély levegőket vett, hogy elmulassza a kellemetlen szorongást.

Az utolsó ilyen családi temetés lassan húsz éve volt, de már akkor is kellemetlenül érezte magát. Fiatalember volt még akkoriban. Legalábbis a külső szemlélők szerint. Valójában már akkor is, mint egész életében, jó tíz évvel öregebbnek érezte magát a koránál. Ez, így negyven körül, már nyomasztotta, mégsem tudott tenni ellene. Abban reménykedett, hogy elég korán érkezik meg ahhoz, hogy le tudjon pihenni és rendbe tehesse magát, mielőtt a többiek megérkeznek. Fogalma sem volt, hányan lesznek, kik lesznek ott, már senkit nem ismert közülük, csak régi fotókról, elbeszélésekből megmaradt, távoli, homályos alakok voltak a számára. Hosszú út volt még előtte, fel kellett jutnia a hegyre, ami jópár kilométer séta volt a völgyben fekvő állomástól.

Gyerekkorában sokat hallott erről a helyről, főleg az öreg Anderkó miatt, nem volt olyan összejövetel a családban, ahol ennek a helynek a neve fel ne merült volna. Éveket töltött itt a betegségei miatt a nagyapja, hol pajzsmiriggyel, hol szorongásos rohamokkal. Mégis, csak itt, ezen a helyen tudott igazán boldog lenni. Éveken át ki sem tette a lábát a szülővárosából, csakis akkor, ha távolabbi kórházba kellett mennie. Egyetlen öröksége az öreg Anderkótól, na, persze az alkatát és személyiségét leszámítva, néhány doboznyi jegyzet, emlékirat és orvosi zárójelentés volt. Amikor megkapta őket, már a dobozokon keresztül megcsapta az orrát az édes, émelyítő dohányszag. És az elveszettség szaga. Anderkó mindent megőrzött, mindent félretett, mintha sosem tudta volna igazán, hova tartozik és ő kicsoda. Mindent a papírokra bízott.

Végül mindig kiderül, hogy igenis az vagy, ami olyan papírokon szerepel, amiket aláírtak, jóváhagytak, iktattak, lemásoltak, hitelesítettek és két példányban továbbították illetékeseknek. Nélkülük mozdulni sem tudsz: ott vannak veled a bankban, a munkahelyeden, borban, alvásban, szerelemben, gondolta. Nagyapja afféle dzsentri volt, szépen lassan elszegényedett a család, nem maradt semmi, csupán egy kétszobás bérlakás az elveszett kisvárosban, meg néhány öltöny és nyakkendő a régi szép időkből. Na, meg persze a hátravaxolt, szappanozott haj, a bot, amit először divatból, később szükségből hordott magával, ennek függvényében változott a kinézete is: előbb elegáns gombos bot, később a tipikus kampós végű, a legvégén pedig már az esztékás alumínium, könyöktartóval.

Megkereste a mosdót, a forgatagban hosszú percekig kutatott, míg megtalálta a piszkos sárgára fakult faajtót a terpeszben álló férfialakkal. Odabenn régi, bordó csempe borította a falakat és a padlót. Átlátszó műanyagfogantyúk sorakoztak a csapok mellett, monoton ritmusban folyt a víz a piszoárkagylókban. A guggolós vécék lyukainak szélén bűzlött a mellément szar, húgykőfoltok világítottak a padlócsempe fúgái között. A boxok ajtajairól letöredeztek a kilincsek és a zárak, funkciótalanul ingatta őket a szellőzőből beáramló huzat. Szerencsére üres volt a mosdó. Zsúfolt napokon, ha az összes fali hugyozó előtt állt valaki, a sürgősen könnyíteni vágyók a szarólyukakba vizeltek, az sem volt ritkaság, hogy valaki éppen a dolgát végezte a lyuk felett guggolva, miközben a két lába között bevizelt valaki.

A mosdó falitükrében még egyszer szemügyre vette magát, megmosta az arcát, hosszasan húzogatta az ujjait száliránnyal szemben a szemöldökén és a napok alatt arcán kinőtt borostán. Mély levegőt vett és elindult. A vasútállomás aulájában a bejárattól nem messze állt egy szökőkút, kiszáradt fenekén értéktelen aprópénzek. Kicsi, kerek, kisköltségvetésű szökőkút volt, kékes mozaikocskákból kirakva, mélykék és halványkék színű körömnyi csempekockákból állt. Alig volt két méter átmérőjű. Középen vízkövesen, szikkadtan álltak az eredetileg vizet sugárzó, valaha modernnek szánt csapok. Talán a tél miatt zárták el, talán már évek óta nem működött. Az aprót szokás szerint azért dobták be az arra járók, hogy egyszer majd visszatérjenek, ezt valahogy mindenki tiszteletben tartotta, még a csöves is, aki a szökőkút szélén ácsorgott egy felfelé fordított kalappal, még ő sem mászott bele.

Elhaladtában egy pillanatra megállt mellette, hosszasan nézte a szakadt öreg koldust, aki úgy volt öltözve, mintha egy múlt századi színdarab statisztája lenne. Kérdőn, mutatóujját a szökőkút medencéjének aljára szegezve tette fel neki tört nyelvtudással a kérdést, hogy: „és az ott?”. Az öreg belenézett a száraz ürességbe maga mögött és valami olyasmit felelt, hogy azt nem szabad, nem az enyém.

Arra gondolt, ha kibírja ezt a két napot, nem fog érmét dobni ebbe az amúgy is funkciótlan, régi szökőkútba, hanem egyből a pénztárhoz megy és a célállomást fogja mondani, majd hozzá teszi, hogy egy jegyet kérek. Csak oda.

Cigarettát vett, több dobozzal, meg egy hét decis üveggel a furcsa, boróka ízű töményitalból. Még az aulában tépte fel a tízes karton papírját az egyik kuka fölött, a dobozokat belegyűrte a deformált táskába, alig tudta visszacipzárazni, egyet meg a zsebébe gyömöszölt.

Tömény, kabátalákúszó hideg fogadta az állomás előtt.

2.

– Ha kijutok innen élve, én elválok anyádtól – mondta az öreg Anderkó, és aznap éjjel meghalt a kisvárosi közkórház második emeleti kórtermében.

Hajnalban az ápolónővér egy darabig lökdöste, a kórház nevével logózott, hipótól ropogó ágyneműt felhajtva dugta volna a higanyszálas üveghőmérőt Anderkó őszes szőrrel borított izzadt hóna alá. Közben a szemközti ágysoron tevékenykedő nővérnek beszélt az unokájáról, hogy jól halad a zongoraleckékkel. Másik kezével már a kórházi zsúrkocsin babrált volna, hogy a szokásos trimepranol, digoxin és diazepam adagot bekészítse, de hiába tuszkolta a hőmérőt, nem akart megállni a helyén. Csak sokára vette észre az öreg szokatlanul ernyedt arcizmait, elnehezült karjának súlyát. Azt hiszem, meghalt a szerencsétlen, váltott témát, de előtte még befejezte a mondatot, hogy az unokája a hétvégén nála lesz és porcukros káposztástésztát készít neki. Észre sem vette, hogy a többi öreg a kórteremben mocorogni kezd. Összenéztek, hogy ki lesz a következő. Az Anderkó melletti ágyon fekvő öreget is ez a kérdés kezdte el foglalkoztatni, és elfelejtette, hogy pár perce még egy tegnapi műtét előtt levágott fanszőre miatt aggódott hangosan, hogy már megint tavasz lesz, mire kisarjad.

A vézna Anderkó a korához képest is súlyosan ráncos volt. Kartonpapírszerűvé aszott arcán nehezen lehetett észrevenni a különbséget: sokszor hitték álmában halottnak. Már megint elpatkolt, sziszegték ingerülten az ápolónők, ha riasztották őket a mélyen alvó Anderkóhoz, akitől így jó párszor elköszöntek a szobában lakók. Végül mindegyiket hamarabb vitte el az öregség, mint őt. Legalábbis két teljes szobatárscserét túlélt. Szépen lassan elhaltak mellőle a többiek, kitolták őket egyesével, rendszerint hajnalban. Sokat mérgelődött ilyenkor Anderkó, hogy miért nem hagyják aludni. Jobb híján dupla adag diazepamot kapott, hogy lenyugodjon.

Egyszer tévedésből kitolták a kórteremből, vitték volna a hullaházba a szórt fényű kórházfolyosókon fintorogva viszolygó látogatók, a mosdók és kórtermek között katétereikkel óvatosan csoszogó fürdőköpenyes betegek között.

Ránctól redőzött nyakán a mélyálomban lelassult pulzust ki sem lehetett tapintani, a nővér meg ránézésre esküdni mert, hogy már bomlásnak is indult. Vitte magával a szokásos formanyomtatványokat, nyűgösen gondolt a halálozással járó hivatalos ügymenetre, hogy miért akkor kellett meghalnia ennek, amikor ő van ügyeletben. Az ágyat a nővérszoba mellett rögzítette a kerekekre szerelt fékkel, mint egy babakocsit. Pár percig elidőzött az irattömbökkel, indigót és tollat keresett, és a kedvenc barna keményműanyag alátétét tette a lapok alá, mert azon lehetett csak rendesen írni. A gyári alátétpapíron, amit a perforáció mentén lehetett kitépni, nem lehetett állva írni, csak asztallapon. Ráadásul folyton átütött rajta a toll, nyomot hagyott a következő halottnak szánt lapokon is. Ebből pedig néha bajok lettek. Kevert családnevekkel kiadott halotti anyakönyvi kivonatok miatt sértett rokonok verték az osztályvezető asztalát, hogy akkor most ki halt meg voltaképpen.

Már a hullaházban voltak, mikor Anderkó ébredezni kezdett. Hörögve, köhögve adott életjelet, amitől a nővérke majdnem eldobta a tollat és halkan sikkantott is egyet. Anderkó meg mint egy gyerek nézett körbe a hűvös neonfényben vibráló alagsori teremben, ahol egymás mellett sorakoztak az odatolt ágyakon fehér lepedők alól kilógó szürke lábfejek. Maszkos orvosok pakolgatták steril fűrészeiket a bűzben, amiben a bomlás édeskés szaga és a vegyszerek illója keveredett. Anderkónak kellett pár perc, míg értelmezte a helyzetet, de aztán azonnal üvölteni kezdett. Már amennyire szétdohányzott tüdeje bírta. Inkább csak erőtlen szitkozódás volt, hogy hova a nagy sietség, megy ő majd magától, és akkor majd jól pofán bassza szentpétert. Úgy rúgja picsán, hogy a taknyán csúszik a mennyek kapujáig. Ez volt a kedvenc káromlása, ha a halál jött szóba.

Anderkó úgy festett mindig, mint aki meghalt. Ez nagyjából egész életében igaz volt rá. Minden lépését rögzítették egy-egy kórházi zárójelentésben, minden története egy kórházzal kezdődött vagy végződött. Minden tettét átitatta a kórházi vegyszag. Dolgozószobája páncélszekrénynek becézett lakatos szekrényében dátum, helyszín és betegség szerint osztályozva, sorrendbe rakva tárolta élete minden egyes orvosi diagnózisát. Mindent lehetett tudni Anderkóról ezek alapján, mivel nemigen volt hónap, hogy ne kötött volna ki orvosnál.

Már a születése utáni első héten, alighogy hazaeresztették, kórházba került. Nem akart szopni és nem hagyta abba a sírást, hiába tuszkolta a dajka a szájába hatalmas, tejtől nedves mellbimbóját. Kiderült később, hogy a szeme vérzett. Hátrafelé, bele a koponyájába. Csak pár hetet jósoltak neki az orvosok. Aztán pár hónapot. Végül kiegyeztek egy évben, mert még mindig élt. Legvégül az orvos megunta és kimondta, hogy fogalma sincs, mi lesz a gyerekkel. Vagy meghal holnap, vagy nyolcvan év múlva. Esetleg a kettő között valamikor, és arra kérte a családot, hogy menjenek más orvoshoz, ha ez nem elég jó válasz. Aztán Anderkó alig pár évesen bejelentette, hogy halálfélelme van, mert összevissza ver a szíve és nem mer elaludni, mert akkor ő biztosan meghal álmában. Innen kezdve nem volt megállás. És Anderkó minden papírt megőrzött.

De ez alkalommal tényleg meghalt. Bár a haja még öregkorára is sűrű és fekete volt, a sok dohánytól ázottpapír-szerű bőre sűrű, élettelen redőkbe gyűrődött, fodrozódott, mint a felvert bányatavak vize. Holtában sem tudott nem úrként viselkedni. Hajhálója magabiztosan fogta hátravaxolt haját, keze összekulcsolva mellkasán, mint aki eleve halni készült. Szája csak kicsikét volt kitátva. Nem folyt a nyála szanaszét, sőt a feje is csak alig volt félrebillenve, mint aki tényleg csak alszik egy kicsit ebéd után.

– Ha kijutok innen élve, én elválok anyádtól – mondta pár órával halála előtt. Közben a dühödt artikulációtól kilazult a fogsora. Majdnem kiköpte a linóleumos kórházi folyosóra. Mióta az amúgy is vézna alkatából leadott tíz kilót, már nemigen illett a szájába. Kattogva, nyeldesve mondta ezt a kicsúszó protézissel küzdve. Vastagkeretes szemüvege is előrecsúszott az orrán. Sértődötten fordított hátat a fiának, aki alkoholtól merev tekintettel próbálta követni az eseményeket. A falhoz támaszkodott, hogy ne imbolyogjon. Arcán sebhelyek, lazán kigombolt lódenkabátján pedig avardarabkák jelezték, hogy nemrégiben elesett. Talán aludt is pár órát valahol a földön. Hajnalban kis híján átlökte a feleségét a paneltömb előszobai ajtajának üveglapján. Tipikus előszobai üveg volt. Hogy ne lehessen rajta átlátni, finoman redőzött üvegből készítették. Meg lehetett rajta gyújtani egy gyufát is. Szerencsére ez a fajta üveglap tompább éllel törik. Nem hasad apró tűhegyes szilánkokra és pengeéles lapocskákra. Nem magas hangon, hanem mélyen, kotyogva roppan. Szögletes oldalú, életlen táblákra és üvegmorzsalékra szakad, amikre akár mezítláb is rá lehet lépni, nem okoznak komoly kárt.

Az öreg Anderkó sértődötten fordított hátat a fiának. Csíkos, bolyhossá viselt fürdőköpenyét egyik kezével összefogva, amennyire csak lehetett, magát kihúzva, peckesen távozott. Ez persze csak öreges kacsázásnak látszott. Másik kezével könyöktartós alumínium-mankójára támaszkodva botladozott a félhomályos, formalin- és hipószagú kórházi folyosón, ahova a nyitott kórtermekből érkezett csak némi fény, halk, feladó nyögésekkel és a pizsamák szövetét átitató gyógyszeres, jódos izzadságszaggal keveredve.

Nem lehetett nem észrevenni, hogy élre vasalt pizsamája vízelőnyílásán kibukkan a deres szőrzet, hogy vezetékek lógnak a köpenye alatt, amikben lüktet a húgy. Hatvan évnyi dohányzástól barna bőre semmi érzelmet nem fedett fel. Májfoltos kézfején úgy feszültek az erek a mankója markolatán, hogy attól tarthatott, aki látta, hogy ott helyben kipukkad belőlük a nyolcvan éve keringetett ébenfekete, nikotindús vérfolyam.

Anderkón most is hajháló volt, hogy megvédje hátravaxolt frizuráját. A kórterembe visszatérve, vetett rá egy pillantást az ajtó mellett falba ágyazott, sárguló zománcú fémmosdókagyló fölötti falitükörben. Régi fémmosdó volt, szögletes és mély. Akár egy nagyobb csecsemőt meg lehetett volna fürdetni benne. De ebben csak a haldokló öregek fürödtek. Zuhanyozni már nem bírtak. Reggelente meglögybölték a hónaljukat hideg szappanos vízzel a kagyló előtt, óvatosan csoszogva mamuszaikban, nehogy elessenek a víztől tocsogó linóleumon. Anderkó is itt borotválkozott reggelente. Bordó, csavarzáras műanyagtégelyből vizes pamaccsal vitte fel az avas vajszínű borotvakrémet. Aztán a borotva zárólapjait kicsavarta, cserélte a pengelapot, és bőrét kifeszítve, lassú mozdulatokkal borotválta sörtéit a mocskos fémkagylóba.

A mosdókagylóban naponta mosták ki az ápolók a kórházi kacsákból a szart és a vérrel oldott húgyot. Rutinos tekintettel nézték közben ők is magukat a zsineggel felfüggesztett, rozsdától pikkelyes tükörben. Arra gondoltak, mi lesz otthon este. Hogy a csirkét hol lehetne olcsóbban megvenni. Hogy kevés olajon kell elkészíteni, mert az ember nem él örökké. Közben néha bátorító szavakat dobtak a hátuk mögött fekvőknek. Önkéntelenül, oda sem figyelve kiejtett mondattöredékeket, amiket nem válasznak szántak.

Az idő és helyzet múlatásának eszközei voltak ezek a mondatok. Bajtársiasan, megvilágosultan intették őket beletörődésre. Némi cinkossággal, harminc év előny nyugalmával, hogy egyszer azért úgyis mindenki meghal. A korosodó ápolók már rutinosan tudtak bármikor beszélgetni úgy, hogy közben el voltak mélyülve a gondolataikban. Egy idő után mind rájöttek, hogy néhány egyenválasszal meg lehet úszni akár negyvenévnyi beszélgetést a végstádiumos haldoklókkal. Legtöbbjük bevett válasza a „van ez így néha” volt, vagy esetleg a „hát, igyekszik az ember”, mert ez a két válasz általában illett minden párbeszédnyitó kezdőmondatra.

Anderkó élete utolsó éveiben már jól elvolt otthon, az íróasztala mellett, minden idejét ott töltötte. Rendszeresen hajnalig ébren volt, megvárta, míg a bal keze felől besütött az ablakon a nap. Előbb csak a plafonon vetett vörös csíkokat, majd lassan lekúsztak a fényfoltok az asztallapig, vörösessárgás, áttűnő fényfoszlányok. Végigfutottak az asztalra pakolt régi fényképeken, majd a gyógyszeres dobozok ezerféle színein. A gyógyszeres dobozok szinte mind azonos séma alapján készültek: fehér alapon valamilyen színű pászma vágta ketté a dobozok két oldalát, az egyiken a pászma felett a név, a másikon a szűkszavú kifejtés. Az utolsó éveiben már megjelentek a vakoknak szánt pöttybarázdák. Szerette ezt reggelente. Általában itt érte a napfelkelte, mert éjszakai ember volt. A legtöbb öreg korán kelt és napfelkelte előtt már ébren toporgott. Anderkó, mint valami alkoholtól mámoros költő, mindig bevárta a hajnalt. Csak olyankor tudott aludni, amikor már felkelt a nap és a gyógyszeres dobozok fényjátéka a derengő szürkéskék korareggeli fényben betöltötte a kisszobát. A sarokban álló festőállványt, a porszegélyes festménykereteket a szekrény és fal közötti szakaszon.

Alig látogatták már. Anderkó nem volt jó társaság, aki tehette, inkább kerülte. Mindig csak a balsorsáról beszélt. Hol az egészsége, hol a sorsa, vagy mindkettő miatt. Az évtizedek alatt végül már mindenki megunta. Ő is egyre kevesebbet mozdult ki a háztömbből, ahol lakott. Gyógyszerek és szerencsejáték-szelvények. Ezek miatt vágott neki időnként a városnak, ahol egyre kevesebben ismerték meg az utcán. Csak a sarki trafikosnál volt a naptárban minden hétfőre és péntekre felírva egy-egy tízes karton cigaretta Anderkó névre. Mellé egy maroknyi biankó szerencseszelvény. Ugyanígy a gyógyszertárosok is ismerték.

A gyógyszerek töltötték ki leginkább az életét. Féltő szeretettel gondolt rájuk, és a legfelkészültebb gyógyszerészt is le tudta iskolázni. Mindent tudott a gyógyszerekről. Tisztában volt minden mellékhatással, pontos hatóanyag-összetételekkel, egyes gyógyszerek összeférhetetlenségével, együttes mellékhatásaival. A javasolt leírásoknál jóval pontosabban tudta, hogy mit, milyen napszakban, mekkora adagban érdemes szedni. Hogy mivel érdemes, vagy mennyi idő elteltével lehet mást szedni rá. Tudta, hogy milyen egyéb gyógyszerekkel lehet egyes gyógyszerek mellékhatásait csökkenteni. Ezeknek a szereknek halmozott mellékhatásaira is megvoltak a megfelelő szerei. Volt olyan négyes gyógyszer együttes, amit már csak azért szedett, hogy egymás tüneteit kiüssék.

De persze megvoltak a kedvencei. A gyógyszerek, amiket kiemelten szeretett. Szedett neurolt. Napi kettőt, kóros szorongás, pánikrohamok és nyugtalanság ellen. A neuroltól a szívverésére sem figyelt annyira, márpedig a szívverését szerette volna leginkább elfeledni. Digoxint is szedett reggelente másféle szívelégtelenségre, ritmuszavarra, heves pulzusra. Analgont a vesefájdalmakra szükség esetén, vagyis minden nap két-három alkalommal. Annak ellenére is, hogy az analgontól émelygett és hányingere volt szinte egész nap. Trimepranolt a magas vérnyomásra szedett. Néha olyan jól hatott, hogy elájult, vagy elaludt tőle. Ataralgint fej- és fogfájásra. Ez néha bevált analgon helyett is, de persze nem ugyanolyan hatásfokkal. Arról nem is beszélve, hogy a fogait kihúzták harminc évesen.

Alig volt tizenhat, amikor már szilvamag méretű vesekövet diagnosztizáltak nála, és alig volt húsz, amikor már klausztrofóbiás rohamai voltak nyílt tereken is.

Ezért elég hamar kezdett szedni rohypnolt is. A rohypnoltól körülbelül másfél perc alatt ülőhelyzetben elaludt. Olyan mélyálomba zuhant, hogy másnap reggelig meg sem mozdult. Sokszor tényleg ültében aludt, végül emiatt már duzzadni kezdett a lába. Arra furosemidet szedett, hogy megszabaduljon a felgyülemlett víztől. Csakhogy a bőrét irritálta a szer, ezért állandóan kenegetnie kellett magát. A gyógyszertárban kevertek ki neki erre egy kénszagú gyógykenőcsöt. A digoxin miatt nem szedhetett más vízhajtót, mert csak a furosemid fért meg vele. A digoxint meg nem válthatta le, mert bár folyamatos gyengeségérzete meg látászavara volt tőle, a szívét rendbe tette, nem kalapált összevissza a mellkasában. Anderkó egész kiskora óta rettegett a szívétől. Mindig figyelte attól tartva, hogy épp akkor áll le. Diazepamot már csak hobbiból szedett, könnyű délelőtti nyugtatóként, vagy izomgörcs oldására. Ugyanígy a seduxent. Hobbinyugtató volt a számára. Az ibuprofen meg vasárnapi fájdalomcsillapító.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2017.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Korrektor Ruzsa Ágnes
Borító Hrapka Tibor

klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-468-020-8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence