Kerékgyártó István

A rendszerváltó

— regény —

KALLIGRAM

Kerékgyártó István: A rendszerváltó

KALLIGRAM
2017

Copyright © Kerékgyártó István, 2017

ISBN 978 963 468 017 8

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

„A változások mindig kisebbek,
mint amilyennek először tűnnek”

Franz Grillparzer

(a rendszerváltás évében)

– Maga ki? – emeli föl az asztalról a fejét a férfi.

– Én vagyok a miniszter úr új kabinetfőnöke – feleli Vidra Milán.

– Maga? – kérdi a másik, miközben a szemét dörzsöli.

– Én.

– És a Feri?

– A Ferit kirúgták.

– Ki?

– A Kóbor alelnök úr.

– Ő?

– Igen.

– Akkor nincs mit tenni.

– Nincs, miniszter úr – feleli Vidra.

A miniszter föláll, fölkattintja a villanyt. Vidra körülnéz, és amit a félhomályban érzékcsalódásnak vélt, bizonyossá válik.

Egy falusi konyhában áll. Viaszosvászonnal leterített konyhaasztal, rajta alumíniumtálcán egy szódásszifon, néhány vizespohár, mellette fonott demizson és pálinkáskupicák. Az asztal körül négy konyhaszék, egy gáztűzhely, rajta piros zománcozott lábos, egy almazöld konyhakredenc, az elhúzható üveglap mögött poharak, bádogdobozokban fűszerek.

Ekkor Vidra a konyha végéhez megy, és beles a félig nyitott ajtón. Egy hálószobát lát, feketére mázolt bútorokkal, melyekre itt-ott színes virágokat festettek. Kétszemélyes magas ágy, kétajtós ruhásszekrény. Az ágy fölött a méretes olajnyomat Jézust ábrázolja, ahogy a holdfényben üldögél az Olajfák hegyén.

Visszamegy a konyhába, majd kilép a folyosóra. Szemben hatalmas faragott ajtó, rajta a zománctáblán fekete betűkkel: Bari Dezső agrárfejlesztési tárca nélküli miniszter. Ekkor megnyugszik, valóban nem hallucinál, a minisztérium magas, elegáns folyosóját látja, és szemben a faragott tölgyfa ajtóval valóban egy álmennyezettel alacsonnyá tett parasztkonyha található. Még egy légy is sétál körbe a zománcozott lámpabúra peremén. Talán ezt is a bútorral hozták, hogy otthonossá tegye a lakást.

– Ez mi? – szakad ki Vidrából, és körbemutat.

– Itt lakom – rántja meg a vállát a miniszter.

– Itt?

– Hát látja. Itt. Sokkal kényelmesebb. Valami nagy lakást akartak bérelni, de minek az nekem. Mit keveregjek én ebben a marha nagy városban. Irattár volt, mondtam, alakítsák át lakássá. A régi, kommunista iratokat úgyis elvitték.

– És ez a bútor?

– Mondtam, arra se költsenek, két éve meghalt anyám, ott maradt Békésdombházán a berendezés, azt hozzák föl. Ha elegem van a miniszterkedésből, csak bejövök ide, aztán megnyugszom.

Nagy szüksége lenne rá, azonnal keresse föl, mondta Kóbor a telefonba néhány nappal korábban Vidrának. Mikor bement hozzá a pártja székházába, arra kérte az alelnök, hogy azonnal hagyja ott a tanszéket, és költözzön Pestre.

– Minisztériumi főosztályvezetői beosztást kapsz – mondta Kóbor.

– De hát én… – habogott Vidra a meglepetéstől, amit az alelnök félreértett.

– Látom, kevesled az ajánlatom, de most…

– Nem, nem – kiáltotta Vidra. – Éppen ellenkezőleg. Csak meglepődtem. Én még nem voltam vezető, nem mintha nem tudnám megtanulni, hogy…

– Egy emberrel kell csak foglalkoznod, és az sem lesz a beosztottad. Miniszteri kabinetfőnök leszel, de nem tartozna alád kabinet, elzavartam már mindenkit.

– És mi lenne a dolgom?

– A Bari Dezső, az a hülye Bari. Az lenne a dolgod. A tárca nélküli miniszter.

– Ha olyan hülye, miért nem rúgjátok ki?

– Nem lehet. A miniszterelnök azt mondta, egy évig nem változtat a kormányon. Addig kell kihúznunk a három hülyével.

– Három hülyétek is van?

– Három tárcát sikerült kiharcolnunk a koalíciós tárgyalásokon.

– És miért hülyéket raktatok oda?

– Mert a tagságunk is hülye. Ezeket akarták. Ők voltak a párt meg a fontosabb megyék vezetői. A legnépszerűbbek. Még nem csinálhatom ki őket. Egy évig meg kell oldani a dolgot. Ez a Bari, akit te fogsz gondozni, ez a leghülyébb.

– Embereim sem lesznek? – kérdezte némi csalódással Vidra.

– Csak egy titkárnő. A miniszteri titkárságon, de azt se kell irányítanod. Tudja, mi a dolga.

– Mi a dolga?

– Elhajtani mindenkit. Sajtót, ellenzéket, szövetségeseket, mindenkit. Egyébként elég jó nő, ha gondolod, kúrogathatod. Papíron te leszel a főnöke, úgy tudom, a vezetésből nem dugja senki.

– Majd meglátom – bólintott Vidra.

– Szóval elvállalod.

– Még gondolkodom.

– Látom, mégis kevesled a főosztályvezetői beosztást.

– Dehogyis, csak…

– Na, jó, rendben, akkor csináld helyettes államtitkárként, úgyis maradt még két lehívható helyálltitk sarzsink. Intézd el a formaságokat, a sajtónak meg kiadjuk a kommünikét. A jövő hétre majd írjál néhány sort, mit tervezel ezzel a fasszal egy éven keresztül.

Miközben Vidra átsétált a pártszékházból a minisztérium épületébe, majdnem kiugrott a szíve az izgalomtól. Egy konferencián találkozott ezzel a Kóborral, névjegyet cseréltek, és akkor említette, hogy szüksége lesz majd rá. De hogy ilyen hirtelen, és hogy mindjárt helyettes államtitkár! Eszébe jutott néhány évfolyamtársa, hogy milyen lassan emelkedtek a minisztériumi ranglétrán. Munkatárs, évek múlva csoportvezető lett néhányuk, a legszerencsésebb meg osztályvezető. De még a főosztályvezetésig sem jutott senki. Ő meg öt perc alatt helyettes államtitkár lett. Észbontó!, mondogatta magában. Észbontó egy ilyen rendszerváltás.

Persze az is eszébe jutott, hogy mit tett ő ezért? És be kellett látnia, hogy nem sokat. Vagy mégis? Hát elment arra a konferenciára, füllentett magáról ezt-azt. Persze mondott igazat is. Elébe ment a dolgoknak. És itt van a jutalma. Ilyen időket élünk. Egyiknek hopp, másiknak kopp.

A párt mindhárom miniszterét ugyanabban az épületben helyezték el. A palota a századfordulón banknak épült, most külön lépcsőház vezetett az agrár-, a környezetvédelmi és Vidra embere, a tárca nélküli agrárfejlesztési miniszterhez. Az agrárminiszter volt még akkor a párt elnöke, dr. Kóbor alelnök akkorra még nem tudta kifúrni a pozíciójából. A könyvelés, a személyzet, a sofőrök, az iktatás, az összes törzskari részleg közösen szolgálta ki mindhármukat. Ők meg, mióta elfoglalták a posztjukat, nem beszéltek egymással, annyira összevesztek a szobákon, autókon, juttatásokon, embereken.

– Polyákné Joli, humánpolitikai főosztályvezető – nyújtja kezét a rózsaszín kosztümös, kövérkés asszony.

Vidra széles mosollyal köszönti, valami megmagyarázhatatlan vidámságot hív elő belőle a nő.

– Dr. Vidra Milán – csókol kezet, amihez, tekintettel száznyolcvanöt centijére, mélyre hajol, de az asszony rövid kis karját így is magasra kell emelnie.

Ezen Polyákné elmosolyodik, el is pirul, és egy picit eltátja a száját, hogy rózsaszín nyelvecskéje kilátszik. Aranyszőke, hullámos hajára pillant Vidra, amelyből kikandikál elálló füle, és ekkor rájön, miért olyan ismerős neki a nő. Ahogy meresztgeti ibolyakék szemét, majd csapkodni kezd seprű szempilláival, pont olyan, mint Miss Röfi a Muppet Show-ból!

Vidra érzi, hogy elnyerte Röfi kisasszony szimpátiáját. Mindig is kedvelték ezek az alacsony, szőke töltött galambok.

– Gratulálok, helyettes államtitkár úr, a kinevezéséhez! – mondja a nő, és megint elpirul.

– Köszönöm, Jolika, mert ugye szólíthatom így? Amúgy meg fogalmam sincs, mit jelent ez a beosztás.

– Nézze, Milán, mert akkor én is csak így, kötetlenül…

– Még szép!

– Szóval ez már meghaladja egy ilyen egyszerű minisztériumi főosztályvezető hatáskörét, amilyen én vagyok. Ez már a miniszterelnöki hivatal illetékeséhez tartozik, ő foglalkozik a miniszterek és államtitkárok személyzeti – itt tréfásan a szájára csap –, mármint humánpolitikai ügyeivel. Nem mintha nem lett volna szó róla, hogy ehhez a tisztséghez nekem is járna a helyettes államtitkári beosztás, de hát nem azért vagyok itt, hogy panaszkodjak.

– Csak nyugodtan, Jolika. Teljesen igaza van, aki ennyi ember gondját, baját a vállára veszi, annak minimum kijár ez a vacak helyettes államtitkári cím.

– Talán – fordul Polyákné az ablak felé, és a parlamentet nézi. – Talán. Ami késik, nem múlik. De nagyon igaza van, embert próbáló munka ez. És talán közös mentorunk is tudja ezt – halkítja le a hangját. – Én is Kóbor doktor úr embere vagyok, mint maga. Mi egy hajóban evezünk. Sok itt az ellenségünk, de én majd segítek magának, Milán, hogy kiigazodjon ebben a dzsungelben. Majd megmondom, kiben bízhat, és ki az ellenség.

– Lekötelez, Jolika – teszi Vidra a kezét Röfi kisasszony párnás kézfejére.

Vidra megtudja Jolikától, hogy a bére úgy nyolcszorosa lenne egyetemi oktatói fizetésének, az állam bérelne neki egy belvárosi lakást, és titkárnőre, személyi titkárra, sofőrre, diplomata útlevélre, kormányüdülőre, kiemelt egészségügyi szolgáltatásra és a kormány teniszpályájának ingyenes használatára lenne jogosult. És persze személyi használatú autóra, ami azt jelenti, hogy annyit és oda megy – magánügyben is –, amennyit és ahova akar, a benzint, a szervizt, a biztosítást és az adót az állam fizeti.

Mikor mindezt felsorolja Jolika, Vidrát könnyűség járja át, letörölhetetlen mosoly ül az arcára. És cserébe csupán Bari Dezső tárca nélküli minisztert kell hatástalanítania! Teljen el az egy év úgy, hogy miniszter is volt Bari, meg nem is, mert láthatatlanná vált, de még ezt sem vette észre senki. Nem egyszerű feladat, de megoldható, és mindenképpen megéri, tekintve, amit kap érte.

Pécs felé tartva a vonaton Vidra félrevonul a büfékocsi szegletébe, nem csatlakozik a pultnál söröző ismerőseihez, hanem álmodozik. Puhán suhanó limuzinokról, elegáns, Dunára néző lakásokról, dús keblű titkárnőkről képzelődik, egy új Budapest fölfedezéséről, ahol sorra nyílnak a divatos vendéglők, butikok és autószalonok, ahol fölújítják a gyógyfürdőket, ahol szabadabban játszanak a színházak, a mozik, minden színesebbé, fényesebbé, mondénabbá, és persze drágábbá válik. De hát pénze lesz bőven.

Mikor elmagyarázza neki Bari, miért ebben a falusi konyhában üldögél, hellyel kínálja, és a kupicák után nyúl.

– Még csak délelőtt tíz óra van, nem lesz korán? – kérdi Vidra.

– Inkább későn! Pálinkát reggel ötkor kell inni – emeli koccintásra a poharát a tárca nélküli miniszter.

Isznak, krákognak, aztán megint isznak, és lassan megered a miniszter nyelve. Magáról mesél. Gyerek- és ifjúkorában alig történt vele valami, aztán huszonöt évesen, ötvenhatban elhagyta az országot, és egészen Walesig jutott, ahol egy farmon birkapásztor lett. Mikor itt tart, egész lényét derű járja át, arca kipirul, szeme mosolyog.

– Tudod, Milán – mert ekkorra már tegeződnek –, ez érdekel engem igazán. A birkák! A név kötelez, nemhiába hívnak Barinak.

– Bari, bari, bárány, alig áll a lábán – dúdolja akadozó nyelvvel Vidra.

– Igen, mindet imádom, a szopós bárányt, a választott bárányt, a toklyót, a jerkét, a kost, az ürüt, de még az apáczát is!

– Apáca? Van birka apáca?

– Ez cz-vel van, apá-cözö-a, érted? A két évesnél idősebb, de még nem ellett nőstényjuhot nevezik apáczának.

– Te aztán érted a dörgést, Dezső. Te egy birkaprofesszor vagy!

– Milán, az én kezem alatt volt már hampshire juh, shropshire juh, costwold, de még fekete pofájú skót birka is.

– Mondom én, egy birkaprofesszor!

Tíz év walesi pásztorkodás után hatvanhatban jött haza. Megnősült, gyerekük nem született, nyolcvankilencig szerényen gazdálkodott a békési tanyáján, mikor megkeresték a Szabad Földmunkás Párttól, hogy egy ilyen világot látott, nyelveket beszélő emberre lenne szükségük.

Csak sodorta az ár, nem merte mondani, hogy néhány száz szónál nemigen tud többet angolul, az is főleg a birkákkal kapcsolatos. Aztán megtanulta, hogy a gyűléseken olyanokat kell mondania, hogy „Vissza a földeket az 1947-es állapotoknak megfelelően!” meg „Legyenek gazdabankok!” vagy „Állítsák vissza a történelmi magyar kitüntetéseket és rangjelzéseket!”, arra tapsol a közönség.

Lassan, ha nem is megszerette, de beleszokott, hogy a nép most vezetőnek akarja, de egyre inkább menekült volna a tévedésből rárótt szerep elől. Főleg, mióta Pesten él, és miniszterként, mint az Egyesült Királyság modern agrártechnikájának ismerője, a korszerű hazai mezőgazdaság alapjainak lerakásán fáradozik. Illetve fáradozna, mert ő csak a juhtenyésztéshez ért, még foggal is tud herélni, de ezt mégsem mondhatja el a kormányüléseken és a sajtótájékoztatókon.

Mikor már beszélni sem tudnak, csak mutogatnak és tátognak, Bari feltápászkodik, a bútorokba és a falba kapaszkodva betántorog a hálószobába, és végigdől az ágyon. Vidra belátja, igaza van, ilyen állapotban ő sem mehet ki a parasztházból. Utánabotorkál és melléheveredik. Jólesik a magas, szalmazsákos ágyban feküdnie.

Vidra motozásra ébredt, s mikor felnyitotta a szemét, egy magas barna nő sziluettje bontakozott ki homályosan a szeme előtt.

– Látom, pihengetnek. Bocsánat, ha felébresztettem, helyettes államtitkár úr.

Vidrának hangosan zúgott a feje, csak nehezen tudott megszólalni.

– Hány óra?

– Hat.

– Reggel?

– Nem, este. Azért is keresem a helyettes államtitkár urat, mert megkérdezném, szükség van-e még rám, mert ha nincs, akkor elmennék.

– Ki maga?

– Jaj, bocsásson meg, helyettes államtitkár úr – közelebb lépett az ágyhoz, és nyújtotta a kezét –, Gaál Vilma vagyok, a miniszter úr titkárnője, és amíg a helyettes államtitkár úr nem választja ki a saját titkárnőjét, az ön szolgálatára is én állok.

– Ja, maga a látogatóelhárító – mondta Vidra, miközben felkönyökölt, és ő is nyújtotta a kezét.

– Mit tetszik mondani, helyettes államtitkár úr?

– Semmit, csak arra kérem, ne mondja mindig azt, hogy helyettes államtitkár úr.

– Akkor mit mondjak?

– Mondja azt, hogy Milán.

Ekkor hatalmas horkanás hallatszott, a miniszter egy ideig nem kapott levegőt, harákolt, mint aki megfullad. Vidra és a titkárnő a fuldoklóra pillantottak, aztán összenéztek, de ekkor a miniszter teleszívta a tüdejét, és az oldalára, éppen feléjük fordult, mintha őket figyelné. De nem ébredt föl.

– Rendben, Milán – mondta bizonytalanul Vilma, és észrevette, hogy Vidra végigméri. Mióta magához tért, csak a nő szemébe nézett, de most végigfutott rajta a tekintete.

– Nem csodálkozik, Vilma, hogy ilyen helyzetben ismerkedik meg velem? – suttogta rekedten Vidra.

Gaál Vilma nem felelt, csak várta, mit akar ezzel Vidra.

– Mondja meg, Vilma, de őszintén! – motyogta Vidra, miközben felült az ágyon, és a cipőjét kereste.

– Én egy ideje semmin sem csodálkozom.

– Én biztosan csodálkoznék, ha magával ilyen helyzetben ismerkednék meg.

– Ha én lennék a helyettes államtitkár, lehet, hogy én is. De én titkárnő vagyok.

– Értem. Akkor nyugodtan hazamehet, Vilma. Majd holnap találkozunk.

– Köszönöm, jó éjszakát – mondta a nő, és halkan távozott.

Vidra összeszedte magát, indult kifelé. Mikor visszanézett az ajtóból, látta, hogy Bari inge felcsúszott, és csupasz derékkal fekszik a vézna kis juhász. Visszament, ráterítette a dunyhát, és elindult, hogy megkeresse újdonsült irodáját.

Vidra Milán helyettes államtitkár, Bari tárca nélküli miniszter kabinetfőnöke napokig próbálkozott, hogy bejusson Varga Pál mezőgazdasági miniszterhez. Egyeztetni akart vele a miniszterére bízott agrárfejlesztési koncepció kidolgozásáról, de folyton lerázták Varga emberei. Végül Jolikától, a személyzetistől megtudta, hogy gyakorlatilag csak a fegyveréért, meg ruhát váltani jár be a miniszter a hivatalába. A vadászöltönyét és a puskáit a miniszteri szobájában tartja, akkor kellene Vidrának elkapnia, amikor éppen ezekért jön.

– Miniszter úr! – ugrott elő egy hétfő reggel Vidra a folyosó márványoszlopa mögül.

– Mit akar? – kérdezte futtában Varga, de felé se nézett, hanem berontott a titkárságára.

Mögötte Vidra is ügyesen beslisszant, és csak ott válaszolt.

– Bari miniszter úr új kabinetfőnöke vagyok, csak egy percet kérnék a miniszter úrtól.

Varga nem felelt, csörtetett tovább a szobájába. Vidra utánapréselte magát, miközben a miniszter személyi titkára húzta visszafelé, és azt sziszegte, „ne basszál már ki velem, engem fog megölni”, de Vidra nem hagyta magát.

– Tényleg csak egy perc – mondta újra, most már a szoba közepéről, miközben a titkár, mint aki becsinált, topogott és rázogatta a lábát az ajtóban. – A miniszteremre bízott agrárfejlesztési koncepcióra létrehoznánk egy csapatot, az lenne a kérdésem, hogy a miniszter úr delegál-e valakit ebbe.

Úgy tűnt, Varga nem hallja, amit mond. Kinyitotta a zöld lemezszekrényt, kiakasztott belőle egy rend vadászuniformist, aztán mikor a puskák között válogatott, megszólalt.

– Miféle agrárfejlesztésről beszél?

– Amire Bari tárca nélküli miniszter úr megbízatása szól.

– Ha valaki itt agrárfejlesztési tervet íratna, az én lennék – mondta, miközben egy sörétes puska csövébe kukucskált. – De nem íratok – folytatta, és most először pillantott Vidrára. – És tudja, miért?

– Nem tudom, miniszter úr.

– Addig semmilyen tervet nem írunk, míg a koalíciós partnerünk nem fogadja el az alapvető koncepciónkat.

– A reprivatizációra gondol a miniszter úr? Hogy adják vissza a földeket az eredeti tulajdonosaiknak vagy azok leszármazottainak?

– Arra.

– De ez már eldőlt. Törvény van rá. Nincs reprivatizáció – felelte Vidra.

– Akkor nincs koncepció. Addig semmi sincs – mondta Varga, visszatette a puskát, és egy másikat vett elő.

Vadászat meg sofőr meg miniszteri fizetés, az azért van, gondolta Vidra.

– És ez a sok ember mit csinál itt a minisztériumban, ha nincs koncepció? – kérdezte.

– Na, húzzon el! Húzzon vissza a juhászához. Nem akarom még egyszer itt látni. Megértette? – hadonászott egy Mauser Magnummal a miniszter. Jobbnak látta Vidra, ha elkotródik.

– Mit csináltok ti ott az agrártárcánál? – kérdezte egyszer Vidra anyja, amikor meglátogatta.

Mindig érdekelte a téma, egész életében – mint kontírozó könyvelő – az állami gabonafelvásárló vállalatnál dolgozott. Ha Vidra kocsijában ült, és elhagyták a lakott települést, nem egyszer felhívta a figyelmét rá, hogy szépen fejlődik a rozs, az árpa vagy a búza, mert meg tudta őket különböztetni.

– Hogy érted? – nézett föl Vidra a tányérból, ugyanis csak nagyon homályosan mondta el anyjának, hogy mivel is keresi azt a sok pénzt a minisztériumban.

– Úgy értem, hogy mi a fenét csináltok, mert én csak azt látom, hogy esnek szét a jól működő termelőszövetkezetek meg állami gazdaságok. Vagy inkább nem is szétesnek, hanem szétlopják őket.

– Gondolod?

– Hát látom.

Vidra megvonta a vállát, és másra terelte a szót. Ő nem látta. Nem is akarta látni. Biztosan igaza van az anyjának, gondolta, de hát ki foglalkozik ott a minisztériumban a mezőgazdaság dolgaival. Senki. Főleg nem ő.

Nem voltak világmegváltó ambíciói, nem akart magányos hős lenni, szembemenni mindazzal, ami a választók akaratából, majd a megválasztottak konszenzusából létrejött. Foglalkozz te csak, Vidra, a minisztered hatástalanításával, amiért ezt a szép beosztást meg a vele járó finomságokat kapod!, mondogatta magának, és részletes tervet dolgozott ki. Persze teljes titokban. Lemondott a neki járó személyi titkárról, a két titkárnőről és a sofőrről. Csupán Gaál Vilma segítette a munkában, aki pontosan végrehajtotta utasításait, anélkül, hogy kíváncsiskodott volna. Tudta, mi tartozik rá, és mi nem.

Vilma hamarosan elmondta Vidrának, hogy a Gaál vezetéknevet a férjétől kapta, aki evangélikus lelkészként szolgál. Amúgy ő is elvégezte a teológiát, de soha nem lelkipásztorkodott. Gaál tiszteletes nagyon komolyan vehette a munkáját, a gyülekezetét, mert kevés ideje maradt Vilmára. Házastársi kötelességeit pedig végképp elhanyagolta. A nő azt is bevallotta, ha otthon valami csúnya szó kicsúszik a száján, férje napokig nem szól hozzá. Vilma titokban pornóvideókat nézett, s hamarosan Vidrán gyakorolta a filmekből ellesett praktikákat. Remek partner volt, csak az zavarta Vidrát, hogy igaza lett Kóbornak, aki azt ajánlotta, hogy kúrogassa a titkárnőt. Persze nem kúrogatás volt ez, inkább valami vad, olykor bizarr, Vilma által megtervezett koreográfia szerint folyó szerelmi játék, amelynek a forgatókönyvét a filmjeiből vehette. Vidra mindig úgy érezte, hogy őt kúrogatja Vilma.

Vidra lelkiismeretesen dolgozott. Elérte a miniszterelnökségen, hogy Bari miniszternek csak havi egy kormányülésen kellett részt vennie – ezt a miniszterelnök is támogatta –, ebből is olykor elblicceltek egyet-egyet, betegségre hivatkozva. És ha mégis részt vett ezen a miniszter, a sötétüveges kocsi nem a parlament tizenhatos kapujához vitte őket, mint a kormányülésre érkezőket általában, hanem egy alig használt, Duna felőli bejárathoz, aztán innen, a kihalt hátsó folyosókon át egészen a tanácsterem ajtajáig kísérte Vidra a főnökét, és a kormányülés termének ajtaján gyorsan betuszkolta. Újságíró, okvetetlenkedő kérdező nem férhetett hozzá.

De az igazi találmánya Vidrának mégis az volt, hogy eltávolította Barit a minisztériumi parasztlakásból, hisz onnan kilépve bármikor lecsaphatott rá a sajtó. Titkos hadiszállást alakíttatott ki neki.

Az akciót azzal indította, hogy beküldte Barit néhány napra általános kivizsgálásra a Kútvölgyi VIP-részlegére. Ezalatt kiüríttette a minisztériumi parasztlakást, amelynek a híre akkor már terjedni kezdett, Vidra pedig attól félt, hogy valamelyik bulvárlap fotósa beront, és lekapja az ő búsuló juhászát az asztal mellett a pálinkás butykossal.

Egy elhagyott tanyát újíttatott föl, félórányira Pesttől, az ötös úttól nem messze, mégis a világvégén, Kunbaracs és Kunpeszér között, a Felsőadacsi-csatorna óvó ölelésében. Rajta kívül a rejtekhelyről csak Barnabás, Bari új sofőrje, no meg Bariné Rózsika, a miniszter felesége tudtak, akit átvitetett a tanyára Békésből. A festett bútort, a konyhát, de még az Olajfák hegyén búslakodó Jézust is áttelepíttette a tanyára.

Barnabást a nemzetbiztonságiaktól kérte el egy évre. Mondta, hogy egy jó sofőr kellene, aki falun nőtt fel, tud hallgatni és nem ijed meg az állatoktól.

Barnabás szeméből tompa butaság sugárzott, de együgyűségét jól titkolta. Magától soha nem szólalt meg, nem kérdezett, Vidra kérdéseire pedig néhány szavas válaszokat adott, és végrehajtotta a nem túl bonyolult feladatokat.

– Hova megyünk, Milánkám? – nézegetett kifelé a kocsiból Bari miniszter, amikor az Ócsai útra kanyarodtak.

– Meglepetés, miniszter úr. Majd meglátod. Tetszeni fog.

Alig egy hónap telt el, mióta megismerkedtek, és Bari bizalma akkorra már teljes volt Vidra iránt. Megszokta, hogy tegye, amit mond neki, így elkerüli a nyilvános szereplést, a sajtó tolakodását, minisztertársai gúnyos pillantásait.

– Te tudod, Milán – mondta Bari.

Dabasnál jártak, amikor megint megszólalt.

– Hazamegyünk? – kérdezte reménykedve, mert azt hitte, Békésdombházára igyekeznek.

– Ahogy vesszük, Dezső bátyám. Tulajdonképpen, igen.

Bari megvonta a vállát, és nem kérdezősködött tovább. Addigra már teljesen megcsömörlött az egésztől. Egyáltalán nem volt ostoba, pontosan tudta, hogy alkalmatlan a posztjára, és azt is tudta, hogy az ellenzék, a sajtó, és egyre inkább a saját párttársai is hülyét akarnak csinálni belőle. És sajnos, ez korábban sikerült is nekik. Látta, hogy Vidra a javát akarja, azt, hogy elbújhasson a nyilvánosság elől. Le kell húznia ezt az egy évet, és megértette, ebben segíti őt Vidra.

– Már csak negyed óra, miniszter úr – mondta Vidra Lajosmizsénél.

Mikor behajtottak a tanya udvarába, előjött Rózsi néni, akit már előző nap odavitetett Vidra. Kikászálódott Bari a kocsiból, hunyorogva nézte a tanyát, aztán megcsókolta a feleségét, és belépett az ajtón.

– Az istókát! Hát ez meg hogy kerül ide? – kérdezte döbbenten, mert a konyhában ugyanaz a viaszosvászonnal leterített konyhaasztal, rajta alumíniumtálcán a szódásszifon, a négy konyhaszék, a gáztűzhely, az almazöld konyhakredenc, az elhúzható üveglapok mögött a megszokott poharak, fűszerek várták.

– Menj csak tovább! – mondta Vidra.

Belépett a szobába, ott meg a feketére mázolt bútorok a színes virágfestéssel és az anyja olajnyomata Jézussal.

– Az istókát! Ez meg most itt van?

– Látod, miniszter úr! De gyere csak!

Kimentek az udvarra, megkerülték a birkahodályt, és a karámban, mikor meglátták őket a juhok, hangos bégetésbe kezdtek.

– Hú, Milán, csessze meg a herkópáter! Egy egész nyáj. Hát olyan is van, amit még nem is láttam! Ez meg miféle? – mutatott egy fehér, dús szőrű állatra.

– Ez a cikta. Ez a fekete lábú fehér meg a cigája. Őshonos magyar fajták, csak a merinó kiszorította őket.

– Honnan szedted össze ezeket?

– Az egyik egyetemi intézet tangazdaságából. Génbanknak tartják őket.

Ettől fogva már nem lehetett beszélni az öreggel, bement a karámba, és hozzálátott, hogy egyenként ismerkedjen meg a birkáival.

Vidra, Gaál Vilma és Barnabás alkották ezután a tárca nélküli miniszteri kabinetet, miniszter nélkül. Igaz, a sofőr is rendszerint a tanyán lakott Dezső bácsiékkal, csak akkor ugrottak föl Pestre, ha nagy ritkán felrendelte őket Vidra kormányülésre. Akkor se jöttek be a minisztérium épületébe, csak megálltak előtte, hogy Vidra beszálljon a kocsiba, és már mentek is a Parlament hátsó kapujához. A sajtó kezdett leszokni Bariról, volt elég botrány a pártban, minden vezető fúrta a másikat, adott az elég témát.

Bari Dezső miniszter is volt, meg nem is. Igaz, busás fizetését megkapta, de legalább csak három embere volt, nem úgy, mint az agrárminiszternek, aki alatt több százan nyüzsögtek.

Vidra elégedetten nyugtázta, hogy a második hónap végére abbamaradtak a pletykák Bariról. Kezdték elfelejteni. Olykor benézett Jolikához a humánpolitikára, aki minden pletykát tudott, és a legnagyobb örömmel osztotta meg ezeket Vidrával. Cserében persze ő is várt volna híreket.

– Nekem azért elmondhatnád, Milán, hova dugtad az öreget – húzza föl tréfásan Jolika röfi orrocskáját.

Mint egy rózsaszín konnektor, nézi Vidra, és kedve támad az iratmegsemmisítő dugóját belepróbálni. Egyéb ingerenciája, hogy bármi mást bárhova is beledugjon Jolikába, nem támad, pedig ő egyre nyíltabban utalgat erre.

– Na jó, elmondom. De csak ha tudsz titkot tartani.

– Tudok, tudok – tapsikol Jolika.

– Nézd csak! – mutat ki Vidra az ablakon.

A Kossuth tér fölött a februári szürke égen felhők úsznak, ezekre mutat.

– Látod azt a sok bárányt? Egy egész nyáj. És ott – bök a parlament kupolája fölött egy nagyobb felhőre –, ott a miniszter úr. Terelgeti a bárányokat.

– Látom, nem lehet belőled kiszedni az igazat – mondja tettetett sértődöttséggel a nő, aztán fölkacag. Éles, magas hangon. – De azért jó, hogy itt állt meg a lifted – teszi a kezét az asztalon támaszkodó szőrös férfimancsra.

– Miféle lift? – kérdi Vidra, és óvatosan kihúzza a kezét Jolié alól.

– Tudod, mikor a koalíciós tárgyalások folytak, bent jártam az oktatási minisztériumban, mert egy gimnázium iskolatitkára voltam, de ez mindegy is, szóval a másodikon volt dolgom, de aztán a hatodikra is föl kellett ugranom. Megáll a lift, beszállok, hát ki áll mellettem? Kóbor doktor. Régről ismertük egymást, az anyukája szomszédom volt a Gazdagréti lakótelepen, néha találkoztam Kóborral is. Örömében még egy puszit is adott, mert rég látott, anyukája már évekkel azelőtt meghalt. „Maga, Jolika, valami minisztériumi ember, hogy itt találkozunk?”, kérdezte. S mire a hatodikra fölértünk, nem túl gyorsak ezek az öreg liftek, már mondta is, hogy megbízható embereket keres az agrárminisztériumba. Ha nem éppen ott áll meg az a lift, akkor nem lennék főosztályvezető. Látom, hogy akik idejönnek dolgozni, azok is valami hasonlóképpen, véletlenül beszálltak egy liftbe, ami épp ott állt meg előttük.

– Igen, nekem is megállt egyszer egy lift, amiben Kóbor utazott – bólogat Vidra.

Kopognak, bedugja a fejét Vilma, hogy fontos telefonja van Vidrának. „Majd visszahívom”, mondja neki, mert tudja, hogy csak féltékenykedik. Vilma sértődötten távozik, Vidrának meg Vilmáról Saci jut eszébe, régi barátnője, aki még mindig Pécsen sertepertél a pártok körül, semmi rendesebb állás nem jött össze neki. Arra gondol, milyen jó lenne megismertetni Vilmával. Saci a legféltékenyebb nőt is meg tudja szelídíteni, és összejöhetne valami hármas akció. Egész beleéli magát, elképzeli a két nőt együtt, aztán magát közéjük.

Jolika nem érti a hosszú szünetet.

– Ott tartottál, Milán, hogy megállt neked is a lift.

– Ja igen, a lift. Jolikám, szerinted meg tudnánk mi ketten egy ilyen liftet állítani? Amiben éppen te utazol?

– És ki szállna be? – veszi a lapot Röfi kisasszony.

– A másod-unokatestvérem, de olyan, mintha az első lenne.

– Szóval nem valami kis barátnődet ajánlgatod itt nekem? – kérdi nevetve a nő, de azért van éle a megjegyzésének.

– De Jolika, hát vérfertőzőnek nézel te engem? Mondom, kedves rokon, mintha csak a testvérem lenne. Közgazdász. Két nyelvvizsga, kutatói múlt, remek föllépés!

– Hogy hívják a hölgyet?

– Vadas Sarolta. Hozom majd az önéletrajzát.

– Milán, a te protezsáltadnak nem kell CV. Elég, ha te ajánlod.

Gyorsan eltelt az év, április végén már az újságok is cikkeztek a minisztercserékről. Vidra a májusi első kormányülés előtt – tudta, hogy Dezső bácsinak az utolsó – szólt neki, hogy most már bejelentheti a lemondását, ne várja meg, míg a leváltandók között megjelenik a neve. Az összes kormánytag örült a bejelentésnek, mindannyian azt remélték, hogy ők nem lesznek majd a halállistán.

A kormányülés után Vidra bevitte Barit a pártszékházba, ahol valami pogácsás, háziboros búcsúztatót tartottak. Mindenki Vidra kezét szorongatta, hogy jól csináltad, öcsém, botrány nélkül telt el az esztendő, anélkül, hogy szegény Bari nagyobb szégyent hozott volna a pártra, és ez a te érdemed, mondogatták.

Később megjelent Varga Pál agrárminiszter is, akiről úgy tudták, Kóbor miatt nem jön – egy ideje nem álltak szóba egymással –, de valamiért mégis eljött. Látszott, nagyon örül, hogy túlélte párttársát a miniszteri székben. Ivott is rendesen. Amikor berúgott, szót kért, és bejelentette, hogy az ő régi pártbéli cimborája, Bari Dezső ennél méltóbb búcsúztatót érdemelne, és egy pogácsát a falhoz vágott.

– Én a Dezső barátom tiszteletére meghirdetek egy nagyszabású vadászatot, ahova a Szabad Földmunkás Párt összes miniszterét, államtitkárát és helyettes államtitkárát meghívom. Sőt! El is várom őket! Az időpontról és a helyről még holnap megkapjátok az értesítést.

Kóbor alelnök, mikor végighallgatta a miniszter szónoklatát, diszkréten szedelőzködni kezdett, de mielőtt elment volna, félrehívta Vidrát.

– Ha visszajöttél erről a vadászatról, akkor gyere be hozzám!

– Te nem jössz?

– Sok munkám van mostanában. Hamarosan nekem kell gatyába ráznom ezt a kuplerájt – nézett körül a tanácsteremben. – Várlak, beszéljük meg a jövőt.

– Lesznek változások? – kérdezte Vidra.

– Hajaj – tárta szét a kezét Kóbor, és távozott.

Szóval ő lesz az új miniszter, meg talán a pártelnökséget is átveszi, tűnődött Vidra. Ekkor végignézett a mulatozókon, és észrevette, hogy a fiatalabb államtitkárok, helyettes államtitkárok közül néhányan már nincsenek ott. Akik maradtak, azok körbevették Vargát, teli szájjal nevettek a részeg öregember viccein.

Szegény ördögök, gondolta Vidra. Rossz helyen gazsuláltok. Jó, ha tudjuk, mikor lehet és kell valakit otthagyni, mint én annak idején Nyesődi elvtársat, mosolyodott el, és anélkül, hogy bárkitől elköszönt volna, távozott.

(21 évvel a rendszerváltás után)

Vidra érdekesnek és fontosnak tartotta a munkáját, tudta, hogy a legfelsőbb szinten is számítanak rá, most mégis rosszkedvvel indult. Pedig a cége alkalmazottai – voltak már vagy tízen – mindent a legalaposabban előkészítettek. Az előző este átnézte a dossziét, ami ott volt a BMW csomagtartójában, tudta, hogy minden a tervek szerint alakul, mégis nyugtalanította az ügy. Eltért a korábbiaktól.

Meg utálta az Alföldet is, és most oda-vissza vagy háromszáz kilométert kellett vezetnie ezen a dögunalmas tájon. Szülőföldje dombos vidékét kedvelte, a Dél-Dunántúl lankáit, kanyargós útjait, ami nem álmosította el, mint ez a végtelenbe nyúló semmi.

És az itt élő embereket se kedvelte igazán, valahogy mások voltak, mint amihez ő szokott gyerekkorában. Tízéves lehetett, amikor rokonlátogatáson Debrecenben jártak, és a Csapókertnek nevezett kerületben álló szegényes ház udvarán, a kukoricaszárból készült kerítésen átkiáltott vendéglátójuk a szomszédba, hogy adják már kölcsön a tökgyalut. És mikor visszaadta, egy forintot tett a gyalura. Bérleti díjnak szánta, amit a szomszéd el is fogadott. Ekkor eszébe jutott Kaposvár falusias külvárosában élő nagyanyja, aki a frissen készült zserbóból mindig megkínálta a szomszédokat.

Aztán az embereire gondolt, és jobb kedve támadt. Igazi csapatot épített a lehallgató szakemberekből, a hackerekből, a dörzsölt nyomozókból, akik még a régi ORFK-n tanulták a szakmát, és az új fiú, a büntetőjogász is egészen jól beilleszkedett. Őt egy ügyvédi irodából csalta el, igaz, meg is fizette rendesen. Csak Saci hiányzott neki a csapatból, de őt néhány éve egy kaliforniai ingatlanügynök feleségül vette, Sacramentóban élt.

A városka főterén, az egykori kastélyépület előtt állt meg, és mire leállította a motort és kikászálódott a kocsiból, már ott topogott Kálmos Dezső, a város polgármestere. Nyilván az ablakból lesett, gondolta, s mikor meglátta a BMW-t, már szaladt is elé.

– Nagyon vártunk! – kiáltotta a polgármester, két oldalról megszorította Vidra vállát. Ő kissé hátralépett, és nyújtotta a kezét, hiszen még nem találkoztak személyesen, csak telefonon beszéltek.

– Vidra Milán – mondta, de Kálmos nem fogta meg a kezét, hanem valami suta ölelésfélére magához húzta, és a fülébe súgta:

– Rákusz Gál miniszter úr barátja az én barátom is.

Vidra kényszeredett mosolyra húzta a száját, nehezebb lesz, mint vártam, gondolta.

– Mondott valamit Gál? – kérdezte.

– Hát ez az! Semmit! Hiába faggattam, milyen ügyben delegál hozzám tégedet a miniszter úr, nem árulta el. Nagyon fontos ügy lehet – halkította le a hangját, és cinkosan Vidrára kacsintott. – De éhes gyomorral nem dolgozunk! Megmutatom a hivatalt, az épületet szépen felújítottuk, valaha Győrffy-kastély volt, a bárói ágé, aztán meg kimegyünk a halastóhoz, van ott egy étterem, ami…

– Kedves vagy, de nekem délután négyre vissza kell érnem.

– Arról szó sem lehet! A szállásodat lefoglaltam, ma már nem vezetsz. Feri, a sofőröm beáll a kocsiddal a hivatal garázsába, és már koccinthatunk is a barackpálinkámmal.

– Nekem pedig vissza kell mennem – emelte föl a hangját Vidra, mire Kálmos kiesett a lehengerlő vendéglátó szerepéből, értetlenül bámult Vidrára.

– Bocsáss meg – folytatta halkabban –, de tényleg még ma vissza kell érnem, hogy referálhassak az alelnök úrnak.

Szándékosan használta a miniszter helyett Rákusz alelnök titulusát, hogy hangsúlyozza, pártügyben érkezett.

A polgármester bólintott, és zavartan fölkísérte az irodájába. A tágas szoba a főtérre nézett, az erkélyéről akár beszédeket is tarthatott volna Kálmos, de Vidra tudta, nem erőssége a szónoklás, ellenben ruganyos járásáról, magabiztos, bár kissé szögletes mozdulatairól jól látszott, hogy nem is olyan rég még hivatásos sportoló volt, évekig játszott az NB II.-ben, mint jobbhátvéd.

– Akkor vágjunk bele – mondja Vidra, és előhúzza a táskájából a dossziét.

– Mibe? – kérdi Kálmos.

– Az ügyedbe.

– Milyen ügyembe? – ugrik föl a polgármester. – Nincs nekem semmiféle ügyem.

– Még nincs. De hamarosan lesz – mondja Vidra, és jól esik kimondania, mert kínosan érezte magát a kedves vendég szerepében.

– Miféle ügyem?! Miről beszélsz?!

– Azokról az ügyekről, melyek hamarosan napvilágra kerülnek – mondja Vidra, és úgy érzi, hogy az első mondatoknál félrecsúszott találkozásuk visszadöccent a helyes kerékvágásába. Ő vádolni jött, ez meg csak védekezzen. Ma ez a szereposztás. – Na nézzük! Csúszópénz elfogadása két áruházlánctól, akik így szarér-húgyér kaptak telket.

– Honnan veszi ezt?

– Rendben, akkor magázódjunk – mondja Vidra, és kinyitja a dossziét, melyben vaskos iratköteg van lefűzve. Lapoz, majd átutalási bizonylatokat és fotókat mutat Kálmosnak.

A nagydarab ember rápillant a lapokra, és tartása megváltozik. Vállai leesnek, teste meggörbül, arca elnyúlik, mintha csak valami rapid izomlazítót vett volna be, még a karjai is tehetetlenül lógnak.

– A sportcentrum felújítása során ön, polgármester úr, a vállalási összeg huszonöt százalékát kérte vissza a kivitelezést végző Baupoll Kft-től. Nálunk van a hangfelvétel, ami a pénz átvételekor készült.

– Ki vette fel?

– Természetesen a Baupoll, hogy fedezze magát.

– És hogy került ez magukhoz?

– Szakmai titkokat nem árulhatok el, de ez nem is fontos – feleli Vidra, és kezdi élvezni a szerepét.

Ez volt az első alkalom, hogy cégével nem ellenzéki politikusra, hanem a saját emberükre dolgoztak, ezért korábban nem fordult elő, hogy ő szembesítette volna a delikvenst a vádakkal. Az előkészítés ugyanúgy történt, mint rendesen. Vidra minden esetben megadta a célszemély nevét, és az emberei nyomban megkezdték a lehallgatását, kutattak a szemetében, megkörnyékezték titkos szeretőit, kérdezősködtek az ügyfeleinél, és néhány hónap múlva mindent tudtak a fickóról. Többet, mint az édesanyja, többet, mint a felesége, de talán még ő magánál is többet. Mikor kialakult a személyiségtérkép és a kapcsolati háló – így nevezték maguk között –, megkeresték, milyen bűncselekményeket követett el, mert alig volt közöttük bűntelen. Ha meg akadt olykor, hát kitalálták, mi illik legjobban a karakteréhez. Ehhez már csak tanúkat kellett betanítani, meg néhány bűnjelet legyártani. Minderre persze volt bőven keret a költségvetésükben, és ha szükség volt rá, speciális szakértőket alkalmaztak. Végül átadták a rendőrségnek az aktát, hogy folytassák ők.

Most viszont – először Vidra praxisában – Rákusz saját pártjának tagját nevezte meg célszemélynek, most más volt az eljárás. Mikor elkészült az akta, referált Rákusz miniszternek, először az anyagiakat beszélték meg. Az ügy kényessége miatt többet számlázhatott a megszokottnál, és nem a minisztériumnak nyújtotta be az előlegről a számlát, hanem a pártnak. Az előlegre húsz milliót kapott, és húszat még, ha lezárják az ügyet. Persze költségük is volt rendesen, de azért maradt tejszín szépen az ügyön, ahogy Vidra emlegette a tiszta nyereséget.

– Ez elég húsz év börtönre vagy egy államtitkári kinevezésre – mondta Rákusz, miközben az aktát lapozgatta. – Attól függ, a Főmérnök mit akar. Jó képviselő lenne, de államtitkárként is kussban megcsinálna mindent, csak a kinevezése előtt meg kéne neki mutatni ezt.

– És tudod, mi lesz vele?

– Úgy hallottam, elkapjuk a tökét. Ezt majd a Főmérnök mondja meg. Erős a közvélemény nyomása, hogy valakinek végre megszorongassuk a golyóit a mieink közül is. Ez jó fényt vetne ránk.

– És miért pont az övét?

– Ez nem a te dolgod – felelte a miniszter, és Vidrának az volt az érzése, hogy Rákusz sem tudja a választ. Azt csak a Főmérnök és a legszűkebb köre ismeri, amibe mostanában nem tartozott bele Rákusz Gál pártalelnök és miniszter. Ezt persze megpróbálta titkolni.

Két nap múlva üzent a miniszter Vidrának, hogy akinek a kezében volt a döntés, lefelé fordította a hüvelykujját, ennek megfelelően folytassa tovább, és készítse föl Kálmost is.

– Nézzük tovább – pillant Vidra a polgármesterre, aki fölugrik, elővesz a szekrényből egy üveg pálinkát, és meghúzza.

– Jobb lenne, ha most józan maradna. A saját érdekében. Mégiscsak az ön sorsa dől el hamarosan.

– De miért pont én? Hát mindenki lop. Az összes polgármester, államtitkár, miniszter a saját zsebére dolgozik. Én csak huszonöt százalékot kértem a beruházásokból. Tudja, mennyit kérnek mások? Ismerek olyan polgármestert, aki ötven százalékot kér vissza.

– Nézze, Kálmos, ha tudomása volt efféle bűncselekményekről, akkor jelentenie kellett volna. Ha bizonyítékai vannak, menjen el a megyei rendőrkapitányságra, és tegye meg a följelentést. Ez hivatali kötelessége.

– Úgysem lépett volna se a rendőrség, se az ügyészség.

– Most meg azt mondja, hogy nem üldözik a bűnt az erre rendelt állami szervek? Most már a magyar államot is vádolja, Kálmos? Hát egyre mélyebbre süllyed! De ha csak bizonyítékok nélkül vagdalkozik, akkor az hamis vád, bétéká kettőhatvannyolcas paragrafus.

– Nézze, Vidra úr, a megyeszékhelyünk polgármesterének gazdagodásáról tudok én olyanokat, ami mellett eltörpül az én ügyeskedésem. Én hajlandó lennék egy vádalkuban ezeket mind elmondani.

– Kálmos, tudja, mit beszél? Lajtai polgármester urat, az országgyűlési képviselőt, a parlament etikai bizottságának az elnökét gyanúsítgatja itt nekem? Miért nem mindjárt a Főmérnököt vádolja?

Mikor ezt kimondja, csönd lesz a szobában, egy darabig hallgatnak, aztán látja Vidra, hogy Kálmosnak könny gyűlik a szemébe, hirtelen letérdel elé, és mindkét kezével átfogja a lábát.

– Milán, segíts rajtam, kérlek. Nagyon kérlek, nekem két gyerekem van. Nyolc és tíz évesek. Két kisfiú. Milán van neked gyereked?

– Akkor megint tegeződünk? Rendben. Tehát: nincs gyerekem, és megpróbálok segíteni, de ahhoz az kell, hogy együttműködj velem. Szar helyzetben vagy, belátom, de próbáljuk meg kihozni belőle a legjobbat. Tudod, mint a buddhisták, ők mindig megpróbálják a rosszat jóvá fordítani. Ülj már vissza! Kínos nekem, amit csinálsz. Légy férfi!

Kálmos visszaül a fotelbe, és sírós hangon kérdi:

– Lehet ezt még jóvá fordítani?

– Hogy őszinte legyek, már nem. Jóvá nem. De lehet enyhíteni a rosszon.

– Hogyan?

– Először is abba kell hagynod a tagadást, a vádaskodást. El kell ismerned, amit elkövettél, és együtt kell működnöd velünk.

– És ezért mit kapok?

– Kedvezményeket, enyhítéseket.

– Mik azok? – kérdi elcsukló hangon Kálmos.

– Csak sorban. Nézzük előbb, mivel vádol majd az ügyészség. A két vesztegetést már mondtam, ezt ugye elismered?

– El – suttogja Kálmos.

– Aztán – lapoz a dossziéban – egy, kettő, három – lapoz tovább –, ha jól számolom, további tizenkét rendbeli vesztegetés.

– Miféle vesztegetés?

– Hát a kenőpénzek. A huszonöt százalékok.

– Eleinte csak tíz volt. Ez meg nem is igaz! – mutat egy lapra – ezt honnan szeditek?

– A te határidőnaplód fénymásolatában találták a fiúk.

– Azt is láttátok?

– Még szép. Azzal kezdtük. Jó, hogy eltetted a régi határidőnaplóid.

– De hogyan fértetek hozzá?

– Mondtam. Szakmai titkokat nem árulok el.

– Szó volt róla, de végül nem jött össze.

– Rendben, velem lehet beszélni – mondja Vidra, és kitépi a lapot. – De azért így is van ez vagy húsz év.

– Mennyi? Húsz év?

– Max húsz év. De persze lehet kevesebb is.

– Hogyan?

– Szépen elismersz mindent, nem vádolsz senkit, önként kilépsz a pártból, bűnbánatot tartasz, majd küldünk újságírót, akinek nyilatkozol. Hangsúlyozod, hogy a tiéd egyedi eset, és hónapok óta nem alszol, mert tudtad, hogy előbb-utóbb lecsap rád az igazságszolgáltatás. Nálunk efféléket nem lehet büntetlenül elkövetni, még akkor sem, ha az ember kormánypárti polgármester. Főleg akkor nem, blablaba, blablaba.

– Ilyenek mondattok velem? És miért vállaljam én ezt, ha úgyis lecsukattok?

– Mert el tudom intézni, hogy csak hat-nyolc évet kapjál.

– Az is kurva sok.

– Neked, de nem a közvéleménynek. Annak ez is kevés. Hogy elérjük a célunkat, hogy megmutassuk, nem hagyjuk a lopást, minimum hat évre van szükségünk.

– És a bíró is tudja ezt?

– Nem Svájc ez, hogy sorsolgassunk, melyik ügyet ki fogja tárgyalni! Már eldöntöttem, ki lesz a bíró. Az egyik legjobb emberünk.

– Szóval hat év.

– Igen. Az ítéletben. De a valóságban kicsit más a helyzet. Fegyház fokozatban kezdesz, ezeknél a bűncselekményeknél ezt írja elő a jogszabály, aztán pár hónap után átkerülsz börtön fokozatba. A jó magaviseletért. Ezt majd az igazságügy-miniszternél kérvényezed, és ő megadja. Sátoraljaújhelyre küldünk, az most a legjobb hely, és néhány hónap múlva fogház fokozatba kerülsz. Ezt mind mi intézzük, ha úgy jársz el, ahogy mondom.

– És ha nem, ha harcolok a jogaimért?

– Mit beszélsz? Hülye vagy? Milyen jogaidért? Ezt mind elkövetted – mutatja Vidra a dossziét.

– Nem mind.

– Akkor majdnem mind! Azt hittem, már megértetted, milyen helyzetbe kerültél.

– Nem olyan egyszerű az. Fél órája még azt hittem, valami országos posztra hívtok, azért küldött Rákusz miniszter úr. Most meg… – csuklik el a hangja, nem tudja folytatni.

– Rendben. Értelek. De haladnunk kell. Még a héten letartóztatnak. Nagy sajtója lesz. Fontos, hogy jól kommunikáljuk a dolgot.

– Letartóztatnak?

– Miért, mit gondoltál? De legalább meg van az előnyöd, hogy nem éjjel csapnak le rád, hanem tudod előre. Fölkészítheted a családod. Összepakolhatja a feleséged, amire szükséged lesz. Pipereholmik, fehérnemű…

– Ezt nem lehet kibírni!

– Dehogynem. A fogház fokozatban már rengeteg a kedvezmény. Csomag, látogatók, még szabadságot is kaphatsz, hazamehetsz néhány napra.

– De hat év!

– Nem hat! Azért teszünk át fogház fokozatba, mert ott már lehet harmadolni a büntetést. Négy év múlva szabadulhatsz! Ha beleszámoljuk az előzetest, ami azért lesz vagy egy év, ha pörgetjük a pert, akkor is. Azt már fél lábon is kihúzod.

– Mondod te. Hogy három évet fél lábon.

– Persze hogy én mondom. Hát te vagy megvádolva, te követted el ezeket – mutat Vidra a dossziéra. – Azt hittem, megértetted.

Kálmos magába roskadva gubbaszt, Vidra sem szól, hagyja, hogy feldolgozza a hallottakat. Végül a polgármester töri meg a csöndet:

– Miért? Miért pont én, mikor ennyi erővel bármelyik polgármesterünket bezárathatnátok?

– Ezt neked kell tudni – mondja Vidra. És mivel őt is érdekli a válasz, bár nem tartozik a feladatához, megkérdi:

– Szerinted? Gondolkozzál, mit csináltál másként, mint a többiek.

– Úgy érted, amiért a Főmérnök megorrolhatott rám?

– Úgy.

– Nem tudok ilyenről. Egy éve még járt nálunk. A focimeccsre is eljött a Lajtaival, a Halmi csárdában még ebédeltünk is egy nagyot. Kedves volt velem.

– Talán azután történt valami. Futballistaigazolás, vagy földárverés, nőügy, mit tudom én, ahol ráléphettél a legszűkebb körből valaki lábára.

– Nem volt fontos igazolás, nem nőzök. Földet, azt éppen vettem…

– Árverésen?

– Ott.

– Volt még licitáló?

– Egy ügyvéd. Valami Fábi, vagy ki.

– Dr. Fábos. Tudod, kinek az ügyeiben szokott ő eljárni?

– Nem – csodálkozik Kálmos.

– Tényleg nem hallottál még Fábos doktorról?

– Mondom, hogy nem. Azt hittem, valami ellenzéki párt akar szívatni.

– Ellenzéki párt? Hát hol láttál ilyet? Azok csak a saját újságaikban lármáznak! Életüket igen, de a pénzüket, azt nem. Láttál olyat, hogy egy szociközeli vállalkozó pénzt tenne bármibe, amivel minket szívatna?

– Nem.

– Hát akkor?

– Nem tudtam. Nem ismertem ezt a Fábos ügyvédet.

– És elvitted előle a földet?

– El. De most visszaadom. Ha kell, ingyen.

Vidra legyint, aztán összecsukja a dossziét.

– Azért zárattok be, mert elvittem valaki elől azt a földet?

– Nem. Nem azért. Ez politika. Oda kell vetnünk egy koncot. Nem lehetett könnyű a választás. Terád esett, talán ennek a föld dolognak is volt szerepe ebben. Nem tudom.

Vidra nézi a férfit, és nem tudja eldönteni, hogy sajnálja-e. Olyan, mint a többi bunkó, aki nem tanult, hanem sportolt, aztán benyalta magát a pártba, ott hatalmaskodott meg lopott. Végül, maga se tudja, miért, de megsajnálja. A nagydarab ember magába roskadva ül, és azon töprenghet, hogyan mondja el mindezt a feleségének, a szüleinek, akik valószínűleg élnek, a fickó is alig múlt negyven. Hogy mit mondjon a gyerekeinek, hova megy apa négy évre.

– Milyen vallású vagy? – kérdi Vidra.

– Katolikusnak kereszteltek. Miért?

– Szóljál Sátoraljaújhelyen mindjárt az elején a nevelőtisztnek, hogy gyakorló vallásos vagy. Sok kedvezménnyel jár, majd mi is szólunk a tisztelendő úrnak. Mehetsz ministrálni meg mindenféle közösségi imákra. Jobb, mint a cellában ülni. Meg aztán lehet, hogy lelkileg is segít.

– Te már próbáltad?

– A börtönt?

– Nem, a vallást.

– Egyszer. Régen. Próbálkoztam.

– És?

– Most ne erről beszéljünk. Holnap keresni fog az ügyvédünk, ő elmondja majd a vallomásodról a részleteket. Pénteken tartóztatnak le. Reggel kilenckor, gondolom, akkor a gyerekek már iskolában vannak.

Kálmos bólint, és föl sem áll, mikor Vidra int, és az ajtó felé indul.

(7 évvel a rendszerváltás előtt)

– Megcsíptem! – rontott be Vidra Milán adjunktushoz a tanszékvezetője. – Szereztem egy rakás pénzt a minisztériumi pályázatból, mostantól kutatunk, Milánkám. Én leszek a kutatásvezető, te a kutatás titkára, megírom belőle a nagydoktorimat – dörzsölte a tenyerét, aztán mikor látta, hogy Vidra várakozóan néz, hozzátette –, te is írhatsz majd néhány cikket. De a többieknek coki, én szereztem a pénzt.

– És mit fogunk kutatni? – kérdezte Vidra.

– A vallást, Milánkám. Azt vesszük mi most górcső alá!

Vidra nem szólt, várta a folytatást.

– Tudod, hogy mi okozza a vallást? – kérdezte a tanszékvezető.

Vidra azon csodálkozott, hogy úgy ejtette az okozzát, mintha bárányhimlőről vagy lábgombáról lenne szó. Benyelünk valami vírust, vagy papucs nélkül lépünk a harkányi fürdő zuhanyzójába, és másnap szaladunk is a templomba imádkozni. Megrántotta a vállát.

– A vallást, bármennyire is azt gondolják róla, mégsem a tudatlanság okozza. Ugyanis, ha fogsz egy vallásost, és elmagyarázod neki, hogy nincs Isten, mert itt a Nap, ott meg a bolygók, aztán a Tejútrendszer – mutogatott a levegőben, majd legyintett –, de hát jobban tudod te ezt nálam, Milánkám. Mondod neki, hogy kedves vallásos barátom, láthatja, ebben a világban nincs helye Istennek. A megveszekedett vallásos nem látja be ezt. Elhiheted, már próbáltam. Néz rád, mint aki megértette, még bólogat is, aztán azt is meggyónja, hogy beszélt veled. Értesz engem?

– Értelek, professzor úr.

– Ebből tehát az következik, hogy mégsem a tudatlanság okozza a vallást, ahogy eddig tanítottuk. Hanem tudod, mi?

Vidra intett, hogy nem.

– Az, hogy nem érzi jól magát a vallásos ember a világban. Hiányzik neki valami. És ezt Istentől várja. Azt, ugye, értjük, hogy Amerikában meg Franciaországban vannak vallásosok, de, Milánkám, nálunk is vannak, itt a szocializmusban! – Vidrához hajolt, úgy suttogta. – Mert itt sem érzi mindenki jól magát. És ezt most már fönt is elismerik – biccentett a plafon irányába. – A szocializmusban is van elidegenedés. Ezért van még vallás! A kommunizmusban persze nem lesz, de most még van. Hát ezt fogjuk mi kutatni, és erre föntről már engedélyt kaptam – pillantott megint fölfelé, ahol az egyik neoncső éppen pislákolni kezdett, mintha csak ezzel üzentek volna a pártközpontból, hogy egyetértenek a professzorral.

Megérkezett a kutatási pénz, vettek egy fénymásoló gépet – az elsőt a karon –, kicseréltek néhány bútort, aztán hozzáláttak a kutatásnál használatos kérdőív összeállításához.

Kérdezőbiztosok tucatjai keresték föl a híveket, és az adatok feldolgozása után mindazt megtudták, amire számítottak, és amit már amúgy is tudtak: a vallásosak munkamorálja – saját bevallásuk szerint – igencsak jó. A szocialista társadalomról nincsenek rossz véleménnyel, főleg, ha nem zavarják őket hitük gyakorolásában.

Vidra egy külön részkutatást is végzett, a vallási kisközösségeket vizsgálta. Mélyinterjúkat készített fiatal hívőkkel, akik egy idő után beengedték a lakásaikon tartott összejöveteleikre, közös imádságaikra, különös miséikre. A bátrabbak azonban folyton azt suttogták a fülébe: Bulányi páter.

Óvatos puhatolózás után megértette, hogy az igazi közösségeket ennek a páternek a környezetében kell keresnie. Amikor a tanszékvezetőnek megemlítette ezt, az savanyú arcot vágott, hogy hallott ő már harangozni erről a csuhásról, de majd utánakérdez.

Másnap betessékelte Vidrát a szobájába, és gondosan becsukta maga mögött a párnázott ajtót.

– Milánkám, nem fogod te azokat a bulányistákat kutatni. Kutatják már azokat rendesen – mondta halkan.

– Kik?

– Ott szemben – bökött hájas fejével az ablak irányába.

Mindketten az ablak felé pillantottak, nézték a rendőrség komor, szürke, titokzatos épületét.

– Szóval, felejtsd el! Mintha nem is léteznének. Itt vannak neked ezek a kedves Regnum Marianumos Közösségek a püspök védőszárnya alatt. Kutasd te csak ezeket, Milánkám!

Bár tudta Vidra, hogy ezek után egy sort sem írhat Bulányi György piarista szerzetestanár működéséről, mégis egyre jobban izgatták ezek a bázisközösségek, melyek emlékeztették diákkori kommunájára. A kép akkor állt csak össze, mikor egykori évfolyamtársát – becenevén Surdát – fölkereste a szomszéd megyeszékhely rendőrkapitányságán, ahol az állambiztonsági hadnagyként építette a szocializmust.

A hadnagy irodájának berendezése igen egyszerű, zöld lemezszekrény, világos, fényes íróasztal, két szék, egy állófogas, és afféle személyes tárgyként egy betonvasból hegesztett virágtartó néhány aszparágusszal és pletykával.

Éppen a növényeket nézegeti Vidra, melyek meglepően jól ápoltak, és azon tűnődik, vajon Surda lett-e ilyen gondos, vagy csak egy virágbolond takarítónő miatt virulnak a növények, mikor a hadnagy megszólal.

– Aztán, Milánkám, mi a dörgés mostanában a tanszéken? Sajnáljátok-e, hogy Heller, Márkus meg a többi hőbörgő egy ideje már Nyugaton hinti az igét? – kérdi egy szuszra, aztán egy tenyérnyi papírlapra pillant, ami előtte hever az íróasztalon.

Vidra nem válaszol. És nem azért, mintha nem tudna – hisz többször is végigpróbálta magában, hogyan hajoljon el Surda kérdései elől, mint Gedó a ringben a veszélyesebb balhorgok elől –, hanem mikor a hadnagy megszólal, fölkapja a fejét, és észreveszi a falon az ismeretlen férfi képét. Azt bámulja. A méretes fotó nyugtalanítóan hat rá. A rókaarcú, hegyes orrú fickó mintha éppen őt fürkészné gonosz kis gombszemével. Sehol egy megnyugtató, öregapós Marx, egy barátságosan hunyorgó Lenin, csak ez a krakéler külsejű, ellenszenves figura, tűnődik, és nem tudja levenni a szemét a portréról.

– Te, Surda – kérdezi, ahelyett, hogy válaszolna –, ki az a manus ott a fejed fölött?

A hadnagy hátrafordul, fölpillant a képre, és úgy fürkészi, mintha ő is most látná először, aztán megrántja a vállát.

– Hát Dzerzsinszkij. Ő alapította a Csekát, aztán összehozta a GPU-t.

– Ez a Dzerzsinszkij?! De hisz akkor ez egy … – csattan föl Vidra, azt akarja mondani, hisz akkor ez egy vérengző tömeggyilkos. De nem fejezi be, csak bámulja a képet.

– Hogy mi van Dzerzsinszkijjel? – indul meg Surda a váratlanul föltárult csapáson.

– Semmi, ha olyan fontos nektek – rántja meg a vállát Vidra.

– Persze, hogy fontos, ő rakta le a szocialista szolgálatok alapjait – feleli Surda kedvetlenül.

Aztán újabb trükkökkel próbálkozik, de nemhiába szereti Vidra a belharcot ügyesen kerülő Gedó meccseit. Most ő is hátralép a váratlan ütések elől. Végre eljön az ideje, hogy maga vigyen be egy jobb csapottat.

– Te, Surda, mit tudsz erről a Bulányi páterről?

Surda fölugrik, az ablakhoz lép, aztán visszaül, ujjával az asztalon dobol, úgy kérdezi:

– Hol hallottál te erről a szemét Bulányiról?

– Valláskutatáson dolgozunk a főnökkel.

Surda felélénkül. Gombóccá gyúrja a papírlapot, hanyag mozdulattal odébb löki, egészen az asztal széléig gurul a galacsin, ott egy pillanatra megáll, aztán a földre pottyan. Surda ezzel már nem törődik, a klerikális reakcióra vonatkozó kérdésekkel folytatja az ütésváltást, ami meg sem kottyan Vidrának. Lazán válaszolgat, hisz kutatásukban semmi titok nincs. Végül ennek jutalmaként elárul néhány érdekes részletet Surda a bázisközösségekről.

A búcsúzásnál sikerül Vidrának észrevétlenül fölkapnia a lába elől a papírgalacsint, amit a közeli park padján elterülve, cigivel a szájában nézeget. Ez állt rajta:

1. Olvas-e Beszélőt? (Ha nem, hallott-e már róla?)

2. Véleménye a Lengyel helyzetről!!!

3. Aczél elvtárs zárszava Mozgó Világ ügyben! Egyetért??

4. Olvasták-e a tanszéken Gyurkó László könyvét Kádár et-ról, ha igen, hogyan fogadták? (Ha nem, miért nem? Bajuk van vele?)

A regnumos közösségek tagjaival Vidra mélyinterjúkat készített. Megtudta tőlük, hogy a vasárnapi miséken túl szükségük van hitük kisebb közösségbeli megélésére is, amiért hetente valamelyikük lakásán összegyűlnek. Ahogy megismerték Vidrát, egyre gyakrabban hívták ezekre a szeánszokra, titokban abban reménykedtek, hogy megtér, hisz közülük is többen érkeztek vallástalan környezetből.

Vidrát főleg ezek a mámoros, szédítő megtérésélmények érdekelték, a mélyinterjúk során soha nem mulasztotta el megkérdezni:

– Hogyan kerültél Jézus közelébe?

Jöttek a válaszok, hogy éppen elváltak a szüleim, vagy kirúgtak az iskolából, vagy szipóztam, és nem tudtam abbahagyni, vagy elhagyott a kedvesem, és épp öngyilkosságra készültem.

– És akkor? – kérdezte ilyenkor Vidra, és a válasz rendszerint így hangzott:

– Akkor valaki ajánlotta ezt a közösséget, jártam ide néhány hónapig, majd egy este, mikor magam voltam az albérletemben, váratlanul rám tört a zokogás. Végiggondoltam addigi életem, amit hirtelen reménytelenül üresnek találtam, számot vetettem tévelygéseimmel, és letettem bűneim súlyos batyuját Krisztus lába elé. Csodálatos könnyűséget éreztem, csak mosolyogtam, miközben a könnyeim potyogtak. Nevettem és sírtam. Végül határtalan nyugodtság szállt meg, mert tudtam, többé nem vagyok egyedül, Jézus Krisztus most már mindig velem lesz.

Vidra látta a válaszolók arcán, hogy tényleg valami földöntúli nyugalom járja át őket, meglepte szelídségük és tántoríthatatlannak tűnő hitük.

Az első lakásmise előtt fölidézte magában a nagyanyjától tanult Miatyánkot, de nem lett szüksége rá, mert a közösségben mindenki saját szavaival fohászkodott, sőt, beszélgetett Jézussal, mintha csak bizalmas cimborája lenne. Az egyik fiú így magyarázta ezt neki:

– Nekem a legjobb barátom Jézus Krisztus. Napközben is gyakran beszélgetünk. Minden fontos kérdésben kikérem a véleményét.

– És válaszol? – kérdezte némi malíciával a hangjában Vidra, amit az nem vett észre.

– Hát persze! – felelte.

Rendszeres látogatója lett Vidra a közösségek magánszeánszainak. Olykor fiatal papok is érkeztek, akik a lakásokon vagy a természetben, kirándulásokon celebrálták a miséket. Főleg azt szerette, amikor egymás kezét fogva imádkoztak, miközben arcukat mosolyogva az ég felé fordították. A már-már extatikus imáktól, kiáltásoktól, a kezek szorításától egy alkalommal különös érzés fogta el. Nézte az átszellemült arcokat, aztán ő is behunyta a szemét, és a plafon felé fordította a fejét, mert éppen egy lakásban folyt az áhítat.

– Gyere, Istenem! Jézus, szólítalak! Átadom magam neked! – mondta halkan.

Fülelt, várt, kereste magában a változást, de semmi nem történt.

Az este folyamán újra és újra próbálkozott, szeretett volna csatlakozni a többiekhez, vágyott az örömre, mely átjárta őket istenélményükben. De semmi nem történt.

Ez több alkalommal is megismétlődött, míg egy tavaszi lakásmisén, amikor a nyitott ablakon akácillat áradt be a szobába, úgy érezte Vidra, hogy ma történik vele valami. A sarokban ülve nézte a többieket, mikor intett neki egy lány, hogy jöjjön be a körbe. A kezét is nyújtotta, Vidra nem akarta visszautasítani a gesztust, hát ő is beállt az imádkozók közé.

– Kérünk téged, hallgasd meg testvérünket! – mondta Vidra a lánnyal, mert éppen valaki előtte a nővére megtéréséért fohászkodott.

Az ima befejeződött, székekre, többen a szőnyegre ültek, a lány maga mellé húzta Vidrát, a kezét csak sokára engedte el. Jó volt fogni, mert légiesen puha volt. Még amikor az ima végén szorított egyet az összekulcsolt kezükön, akkor is valószerűtlenül finomnak tetszett Vidrának ez a szorítás.

A társaság beszélgetni kezdett, amit a lány kezdeményezett. Kiderült, orvostanhallgató, és valami gyakorlatról érkezett haza Potsdamból, ahol a Sanssouci kastélyban látta Caravaggio Hitetlen Tamását.

– Anatómiailag is remekmű a mellkas, a már nem vérző seb ábrázolása – magyarázta –, ahogy Tamás mutatóujjával beletúr a nyílt sebbe, hihetetlenül pontos a bőr megformálása, redőzete.

– Hogy mi? – súgta Vidra a lánynak.

– Tamás addig nem hitte el, hogy a föltámadott Jézus jött el közéjük, amíg nem tehette az ujját a sebbe – súgta neki a lány.

– És? – kérdezte Vidra.

– Azt mondta neki Jézus, hogy nyújtsd ki a kezedet, és tedd az oldalamba!

– És beletette?

– Bele – súgta a lány.

– És mit mondott?

– Hogy én Uram, Istenem.

– Csak ennyit?

– Nem elég ez?

– De – felelte Vidra. – És Jézus mondott valamit?

– Azt mondta: Hittél, mert láttál. Boldogok, akik nem látnak, mégis hisznek.

Aztán megint fohászokkal, imákkal folytatták az estet, Vidra továbbra is a lány mellett maradt, és már a sokadik imánál tartottak, amikor ismét átadta magát az istenkeresésnek, mindent beleadott, behunyt szemmel fohászkodott.

– Boldog szeretnék lenni, Uram. Nem láttam, de hinni szeretnék! – mondogatta.

De megint nem történt semmi.

– A kurva életbe, hát mivel jobbak ezek nálam? Nem kellettem neked, Isten? – kérdezte félhangosan távozóban, és középső ujját a lépcsőház málladozó plafonja felé emelte. – Ezt neked, ha csak ezek kellettek, nem fogok én neked tovább pedálozni!

Hazafelé menet eszébe jutott Pascal, aki szerint az értelem nem képes biztos állást foglalni Isten létének kérdésében, ezért egy „fogadást” ajánl: Ha Istenre teszel, akkor nem veszíthetsz semmit, még akkor se, ha kiderül, hogy Isten nem létezik. De ha Isten ellen fogadsz, és tévedsz, akkor mindent elveszíthetsz. Istent, az örökkévalóságot, a mennyországot. Ezért háromféle ember van: akik keresték Istent és megtalálták, ők értelmesek és boldogok; akik keresik, de még nem találták meg, ők értelmesek és boldogtalanok; és akik nem keresik, ezért nem találják, ők pedig oktalanok és boldogtalanok.

Akkor Pascal szerint én eddig oktalan és boldogtalan voltam, az elmúlt hetekben értelmes és boldogtalan lettem, de ismét visszazuhantam az előző állapotomba, tűnődött. Hát kurva nagyot tévedsz, Pascal! Mert ha Isten nem létezik, ahogy én gondolom, akkor ezek ott a közösségben rengeteget veszítenek, a vallásukra rohadt sok időt, energiát fordítanak haszontalanul. Még hogy az én életem értelmetlen és céltalan?! Hát a tiétek az, barátaim, Pascal mesterrel az élen, zárta le a témát, és mivel éppen a Sopianae nevű vendéglő elé ért, betért egy adag rántott velőre meg egy korsó Szalon sörre, hogy megünnepelje visszatérését az oktalanok és boldogtalanok világába.

(21 és 23 évvel a rendszerváltás után)

Vidra apjának az orra fölött összenőtt, dús szemöldöke volt, amilyen, azt mondják, a boszorkáknak, a sötét erőkkel cimborálóknak van. A rontóknak. De az én apám nem rontó, nem cimborál az ördöggel, gondolta Vidra, mikor ilyesféléket hallott.

Az apja, amikor a hatvanadik születésnapját ünnepelték, félrehívta őt.

– Nem sok embert gyűlöltem igazán. De néhányat azért igen. Négyet. Nem, inkább ötöt. És tudod, mi lett ezekkel? – kérdezte.

– Mi?

– Ezek mind halottak.

– Biztosan öregek voltak, hát már te is hatvan vagy.

– Volt, amelyik öregebb volt nálam, volt, amelyik fiatalabb. Nem a koruk miatt haltak meg.

– Hát akkor?

– Hanem mert megátkoztam őket.

– De te nem is hiszel az effélékben. Istenben sem hiszel. Miket beszélsz itt összevissza?

– Nem hiszek. Semmi földöntúliban nem hiszek, de ezzel nem tudok mit kezdeni. Ezt a négy, vagyis öt embert megátkoztam magamban. Pontosabban, azt suttogtam magam elé, hogy te annyira kibasztál velem, hogy azt kívánom: dögölj meg! És ezt akkor komolyan gondoltam.

– Azt, hogy képes vagy megátkozni?

– Nem, hanem azt, hogy haljon meg az a szemét. És amikor kívántam, éreztem, ez be fog következni. Hamarosan elpusztul.

– És?

– És hamarosan meghaltak. Mind az öten. Egyik sem élte túl az átkot két évvel.

– Azt hiszed, azért haltak meg, mert megátkoztad őket?

– Mi másért?

– És hogyan haltak meg?

– Ki így, ki úgy. Hirtelen betegségben, balesetben.

– És kik voltak ezek?

– Kollégák, szomszédok, főnökeim, rosszakaróim. Ez most teljesen mindegy, a lényeg, hogy beteljesült az átkom. Ahogy elmúlt az a féktelen dühöm, persze már magam sem gondoltam komolyan, hogy lesz ennek valami hatása.

– De lett. Meghaltak.

– Meg. Mind a négy, vagyis mind az öt.

– Miért mondasz először mindig négyet?

– Mert az ötödik öngyilkos lett. De azt hiszem, csak az átok miatt.

– Szerintem ez hülyeség. Felejtsd el! Nem te tehetsz a halálukról.

Az öreg Vidra legyintett, hogy megint nem érti meg őt a fia, és tovább vonszolta magával a bűnét, melyet csak egyszer mert megvallani. A hatvanadik születésnapján, az egyetlen fiának.

Huszonhárom évvel később Vidra anyja rémülten hívta a fiát, hogy azonnal menjen, mert az apja megőrült.

– Mi az, hogy megőrült? – kérdezte Vidra.

– Alsónadrágban szaladt ki a hóba, hogy neki azonnal be kell mennie a céghez, mert fontos határidő jár le, egy munkát azonnal le kell adnia.

– Alsónadrágban?

– Igen, abban a világoskék habselyem alsónadrágjában – magyarázta az anyja, mintha ennek bármi jelentősége lenne. – Mondtam neki, hiszen húsz éve nyugdíjas vagy, nincs semmiféle munkád, de ő félrelökött.

– Aztán mit csináltál?

– Hívtam a mentőket. Akkor meg késsel támadt a mentőorvosra, hogy ne akadályozza őt a feladata teljesítésében.

– Késsel?

– Igen, azzal a nagy fanyelű késsel, amit még te hoztál neki az NDK-ból, aminek a nyelét lecsiszolta, aztán belakkozta.

– És a mentősök?

– Kényszerzubbonyt húztak rá, és bevitték a városi elmére – felelte az anyja, és sírni kezdett.

Mikor több órás vezetés után Vidra megérkezett a szülővárosába, azonnal a városi kórházba sietett, ahol apja az elmeosztályon feküdt, és mert folyton kitépte magából az infúziót, lekötözték. A géz, amivel az ágyhoz hurkolták, vörös csíkot horzsolt a csuklójára és a bokájára, szeme riadt, mégis elszánt volt, kétségbeesés és gyűlölet sugárzott belőle, és folyamatosan motyogott valamit, amit nem értett Vidra.

Fölkutatta a környék egy elegánsnak mondható fizetős magánotthonát, ahol néhány hónap alatt egészen rendbe hozták az öreget. Bár még akkor is valami alagutat vizionált, melyen keresztül az intézet pincéjéből rendszeresen bejár a munkahelyére, de ha akar, néhány perc alatt vissza is ér, mesélte huncutkásan, mintha valami csínytevésről számolna be.

Később már nem beszélt az alagútról, megértette, hogy ide van bezárva, a várostól húsz kilométerre, egy erdővel övezett, bár kényelmes és korszerű magánintézetbe, ahol hiába van külön lakosztálya, mégiscsak egy börtön lakója. Ő, aki egész életében a beosztottait és a családját ugráltatta, most egy nyomorult kis fogoly.

– Te – mondta egy alkalommal, mikor meglátogatta Vidra –, aki engem idejuttatott, azt én megátkoztam.

Jelentőségteljesen a fiára nézett, összeszűkült vízkék szeme, boszorkányszemöldöke ráncot vetett, és azt fürkészte, megijed-e Vidra az átkától.

– Tudod jól, hogy a bíróság gyámság alá helyezett, állandó felügyelet alatt kell lenned. Ennél jobb helyet nem tudok. Vissza akarsz menni a kórházba? Tudod, anya milyen állapotban van, ő nem képes ellátni – magyarázkodott Vidra, mert az utolsó hónapokban az anyja valóban nem bírt vele. Nemcsak a szeszélyeivel, hanem a százkilós testével sem, amelyet nem tudott fölemelni, pedig az apja folyton elesett. Feküdt a fürdő kövén, és utasításokat adott a feleségének, hogy melyik létrát, széket, kötelet hozza oda, melybe kapaszkodva megpróbált fölállni. Olykor órákig tartott ez a tragikomikus tornagyakorlat.

– Ugye nem te zárattál be ide? – kérdezte az öreg, miközben mélyen a fia szemébe nézett.

– Nem, nem én zárattalak be, hanem a bíróság. Hányszor mondjam?

Ez azonban nem volt teljesen igaz. A bírónő nem azt mondta, hogy Vidra zárassa be az apját bárhova is, hanem hogy ő lesz a gondnoka, és ezután nemcsak a vagyonáért, hanem a testi épségéért is ő felel.

Ezt csak így tudtam megoldani, zakatolt Vidra fejében, miközben próbálta elkerülni az apja szemrehányó pillantását. Illetve, meg tudtam volna oldani, ha hazaviszem, és én vigyázok rá, de ez képtelenség lett volna. Pontosabban, meg tudtam volna oldani, csak a saját életemet kellett volna föladnom.

Pedig ezt semmiképpen sem szerette volna. Ötvennyolc éves volt már ekkor, de még mindig érdekesnek és jövedelmezőnek találta a munkáját. És persze fontosnak, a legmagasabb szinteken is számítottak rá.

– Szóval nem te zárattál be ide?

– Mondom, hogy nem.

– Akkor jó, akkor nem téged sújt majd az átkom.

– Hát biztos, hogy nem! – mondta ingerülten Vidra, és másról akart végre beszélni.

De az apja csak bámult a hideg kék szemével, és látszott, egy szavát sem hiszi el. Biztos benne, hogy a fia vette el a szabadságát.

– Te lettél a gondnokom – folytatta sötéten.

– Ezt már ezerszer megbeszéltük. Tudod, hogy nem én kértem, engem jelölt ki a bíróság.

– De jó érzés, mi? Hatalmaskodni az apád felett.

– Miről beszélsz? Hozom, amit kérsz, teszem, amit mondasz, hát mi ebben a hatalmaskodás? – mentegetőzött Vidra, de pontosan tudta, megint van igazság abban, amit az apja mond. Valóban nem szokványos érzés, hogy most ő irányítja az apja sorsát. Rendszeresen látogatta, vitte neki, amit az öreg rendelt, ételt, főleg gyümölcsöt, mert ekkor már szinte csak ezen élt, tömte magába a szőlőt, a fogínysorvadás miatt lötyögő fogaival hörcsögként rágcsálta a körtét, szörcsögve szívta a narancs kicsorduló levét. Nem túlzás, hogy semmit nem sajnált tőle Vidra, amit csak kért, mindent vitt, igaz, az apja pénzéből vásárolt. Magas nyugdíja és nem csekély megtakarítása volt az apjának, fedezte az intézet költségeit, de a primőrgyümölcsök árát is.

Nemcsak élelmet, hanem különféle szerszámokat is kért az öreg, egész kis barkácsműhelyt rendezett be a szobájában. Főleg a zárak, lakatok, hevederek és pántok érdekelték: a szekrények és asztalok összes fiókjára és ajtajára különféle zárakat eszkábált, lakatokkal látta el őket, és amikor a fiát távozásakor kikísérte, percekig bajlódtak ezekkel, ugyanis nem hagyta el a szobáját anélkül, hogy egyenként le nem lakatolt volna mindent, amit zárhatóvá tett. És mindent zárhatóvá tett.

Vidra, mikor meglátogatta, gyakran telepedett a szoba sarkába, és nézte, ahogy az egykor folyton parancsolgató apja most embergyűlölő kovácsként gyártja az eszközöket, hogy magától és az értékeitől távol tartsa a halandókat. Így lesz Zeuszból sánta Héphaisztosz, mosolygott Vidra magában, mert ekkorra már az apja is csúf lett, mint a kovácsmester, és éppúgy sántított, a bal sípcsontját kínzó orbánc miatt.

Az apja olykor elfelejtette, hova rejtette ezt vagy azt a gyümölcsöt, ezek erjedni kezdtek, és amikor eltiltották Vidrát attól, hogy bort vagy sört vigyen be, akkor az apja már szándékosan erjesztette a gyümölcsöket, alkoholt próbált készíteni.

Egyre nehezebben viselték a gondozók, bűzlött és rendetlen volt a szobája, nem engedett takarítani, mert attól rettegett, hogy meglopják. Folyton újabb lakatokat eszkábált, amivel végül már az ajtót is magára zárta, amikor pedig elesett, és nem tudott felállni, kétségbeesetten üvöltött, amíg rá nem törték a bejáratot. Az ajtóreparálási számlákat ezentúl rendszeresen a havi költségek mellé csatolta az intézet.

Szóval nem volt egy mintaápolt.

Már második éve élt az intézetben, mikor Vidra azt vette észre, hogy fogy. Az öreg nem bánta ezt, mert a fia kardigánjait, egy szürke tweedzakóját, néhány nadrágját, amit elkunyerált tőle, hogy egyszer majd jó lesz neki, most fel tudta venni. Száz kilóról legalább hatvanra fogyott, és mikor a halszálkás finom zakóban fogadta Vidrát, megkérte, vigyen neki néhány derékszíjat, mert a régiek túl hosszúak. Vidra örült, hogy a zárak mellett most már a ruhák is érdeklik, igaz, ahogy gyengült, egyre kevésbé bírta a fizikai munkát.

December közepén hívták Vidrát az intézetből, hogy az apja ágynak esett, annyira legyengült, hogy jártányi ereje sincs.

– Mi van veled?

– Semmi – suttogta az öreg –, csak nem tudok enni.

– Hogyhogy nem tudsz enni?

– Nem tudok nyelni.

– Nagyon éhes vagy?

– Már nem.

Belépett egy nővér, és Vidra füléhez hajolt.

– Tegnap infúzión volt, de folyton kitépte magából. Le fogjuk kötözni, úgy nem tépheti ki.

– Ne kötözzék le! – mondta Vidra. – Majd én megetetem.

– Szilárdat már nem tud enni.

– Akkor hozzon egy ötven millis fecskendőt!

A nővér hozta, Vidra teleszívta körtelével, mert éppen azt vitt neki, felültette az ágyon, és egy keveset a szájába nyomott. Az apja nehezen, de lenyelte.

– Na látod, tudsz te nyelni – mondta Vidra erőltetett jókedvvel.

Az öreg elvékonyodott arcát a fiára emelte, ijesztően mélyen ültek a szemei, csak a színük volt a régi, vizenyős kék. Sárgás, vékonyka bőre itt-ott lógott, mennyivel több irha feszült korábban a százkilós testén, nézte Vidra, és nem értette, hova tűnt ez, hogyan tudott így összehúzódni.

Az apjának először a szemében gyúlt ki a derű, aztán lassan az arcán is megjelent valami mosolyféle, amit nehezen sikerült összerendeznie, mert a Parkinson-kórtól lárvaarca volt már ekkor, amivel nehéz érzelmeket kifejezni.

– Ízlik? – kérdezte Vidra.

Az öreg bólintott, és most már határozottan mosolygott. Látszott, élvezi a körte édes ízét.

Lassan a fecskendő egész tartalmát a szájába nyomta Vidra, és elégedett volt, hogy sikerült megitatnia. Ekkor az öreg váratlanul kibukta az egészet, nem a nyelőcsövéből vagy a gyomrából jött vissza az ital, hanem a torkából. Mintha lett volna ott valami tágulat, egy lebeny, mint a pelikánnak, amiben a fiókáinak szánt halakat raktározza. És valóban, ekkor nézte csak meg Vidra alaposabban, hogy az apja nyakán van egy petyhüdt bőrrel fedett zacskó. Itt lehetett a körtelé, míg ki nem buggyant belőle.

Letörölte az állát, a nyakát, és visszafektette az ágyra. Az apja ránézett, hosszan fürkészte, aztán hunyorított egyet, és megint nehézkesen, akadozva mosolyra rendezte az arcizmait. Sokáig nézte így a fiát, miközben Vidra megértette mi lehet ennek a derűnek az oka. Intett is neki a szemével, hogy értelek, öreg, látom, elégedett vagy, hogy nem ért utol az átkod. Te hamarosan meghalsz, én meg virulok. Örülsz, hogy nem pusztítottad el az egyetlen fiad. Majd egyszer csak észrevette, hogy az öreg nem lélegzik. Meghalt. Ezzel a merev, parkinsonos mosollyal az arcán, abban a tudatban távozott, hogy mégsem az egyetlen fiát átkozta meg.

Pedig én csukattalak ide, gondolta Vidra, miközben megpróbálta lezárni az apja szemét, de nem sikerült, folyton kinyílt, és őrá meredt. Engem illetett volna az átkod. Aztán fölemelte az éjjeliszekrényről az apja óráját, egy arany Doxát, december tizenkilencedike, délután fél öt volt. Kipattintotta a felhúzót, az óra megállt. Ez most már így marad, tette vissza, majd beteszem a koporsódba.

Nézte az apját, aztán megint az órára pillantott, a kezébe vette, vizsgálgatta az elegáns szerkezetet, állított rajta, visszanyomta a gombot, és még tekert is néhányat a felhúzóján. Az óra finom percegéssel elindult. Kár lenne ezért a finom darabért, jobb helye lenne az óragyűjteményemben, gondolta, és zsebre tette. Ekkor eszébe jutott, hogy egy hónap múlva, január közepén lesz két éve, hogy idehozta az apját. Hirtelen erős szúrást érzett a mellkasában, gyorsabban kezdte szedni a levegőt, néhány izzadságcsepp is megjelent a homlokán. Beléhasított a kérdés: vajon az átoktevő halála után is hat még az átok?

(20 évvel a rendszerváltás előtt – 28 évvel a rendszerváltás után)

– Mit csináltál te ott a minisztériumban azon kívül, hogy szereztél egy belvárosi lakást meg egy csomó pénzt? – kérdezte Vidra Milán anyja, mikor néhány napra meglátogatta vidéken élő szüleit.

– Meg azt a jó kis Passatot. Egyéves, aztán csak úgy hozzávágták, mikor eljött – mondta az apja.

– Agrárfejlesztési ügyekkel foglalkoztam – felelte Vidra kelletlenül.

– Te? – kiáltott fel az apja. – Hát te jogász vagy! Meg filozófus – tette hozzá gúnyosan. – Mit értesz te az agrárfejlesztéshez?

– Tudod, hogy a termésátlagok húsz-harminc százalékkal visszaestek az én időmhöz képest? – szólalt meg az anyja.

– Nem tudom – felelte Vidra, mert tényleg nem tudta, jóllehet nem lepte meg a hír.

– Az állatállomány is csökkent, a gépeket meg szétlopják.

– Anya, én más területen dolgoztam.

– És hallom, új helyre mész – mondta az apja.

Vidra, mivel nem akarta elárulni, mihez kezd, kénytelen volt improvizálni.

– Van a dolognak némi fedett jellege. Még nektek sem mondhatom el. Ne faggassatok tovább! – blöffölt hirtelen, ami bevált, mert jó ideig csöndben kanalazták a levest. Csak az arcukon látta, mi játszódhat le bennük. Az apja irigykedve valami izgalmas kémfeladatra gondolhatott, pisztolyos üldözésekkel, bálteremben elcsábított ázsiai szépségekkel, de az anyja elsápadt.

– Nem veszélyes az?

– Nyugodj meg, tudja, mit csinál – mondta az apja, aki már unta, hogy csak a fiáról beszélnek.

– Mint a nagyapja. Kalandor! – csattant föl az anyja.

Vidra Milán nagyapja, Trüffel Milán, akinek a keresztnevét köszönhette, a budai Tabán egyik polgárcsaládjából származott, de érettségi után egy betörésbe keveredett, és börtönbe került. Ott aztán a nehézfiúk kiképezték, nemzetközi hírű szélhámos lett. És Vidra nem is elsősorban az ügyes csalásai miatt érzett iránta tiszteletet, hanem azért, mert ha a szélhámosságai révén nagyobb pénzhez jutott, évekig nem követett el semmit. Ameddig a pénz tartott. A legjobban ahhoz értett, hogyan kell ezeket a kisebb vagyonokat elkölteni. Nőkre, ruhákra, lakomákra, utazásokra. Egyáltalán nem bánta Vidra, hogy az anyja hozzá hasonlította.

– Még jó, hogy nem azt mondod, hogy nemzetközi bűnöző vagyok, mint az apád – felelte.

– Nem bűnöző, csak léha, mint ő – mondta az anyja.

Trüffel Milán léhaságát anyja – Vidrával ellentétben, aki a róla fölvett rendőrségi okiratok között megtalálta saját kézzel írt életrajzát is – csak hírből ismerte. Ugyanis édesanyja, a budai Krisztinaváros módos kereskedőcsaládjából származó Vilma nagymama inkább hallgatott ifjúkori botlásáról, miként is történhetett, hogy kilencszázharmincháromban őt, a tizennyolc éves szépséget egy magát argentinnak kiadó, ötvenhét éves svihák teherbe ejtette. A csábító argentin útlevéllel egy évet töltött gyermek- és ifjúkora bohém színhelyén, a budai Tabánban, és mielőtt Vidra anyja megszületett volna, vissza is tért Argentínába. A szülés előtt néhány levelet váltottak még Vilma nagymamával, aztán végleg eltűnt. Vidra anyjának csak a neve maradt tőle, ez a Milica, amit gyűlölt is rendesen.

Nagyapja emlékiratát olvasgatva hajlott arra Vidra, hogy az életszeretetét, az élvezetek iránti vonzalmát tőle örökölte. Persze akkora pénzekre ő soha nem tesz szert, és egyszerűen azért, mert gyávább. Ő nem mert volna főnemesektől, püspököktől ekkora pénzeket lenyúlni, és ezzel folyton a börtön árnyékában tudni magát. Kisebb bátorság, kisebb pénz, kisebb hedonizmus, tűnődött.

– Léha, léha – visszhangozta Vidra az anyja szavait. – Nektek mindenki léha, aki nem úgy gürizik, mint ti. Nektek ismeretlen egy pillanatnyi megállás, az élet szépségeire való rácsodálkozás. Aztán mit csináltok a hosszú évek alatt gyűjtögetett pénzetekkel? Semmit. Mert nem tudjátok, hogyan kell okosan elkölteni.

– Mert te tudod – mondta az apja.

– Tanulom. Törekszem rá.

– Persze lehetne sokkal rosszabb is – folytatta az anyja.

– Ezt hogy érted, Milica?

– Üthetett volna a bátyádra is. Azért mégiscsak jobb így – felelte Vidráné, és gúnyosan a férjére nézett.

Nagyon ritkán került szóba Vidra apai nagybátyja, Vidra Tibor, a kasszafúró, aki vagy húsz évet töltött börtönben. Vidra apja még fiatal korában megszakította vele a kapcsolatot, de tudták, hogy van egy fia, a Zsolt, aki jelentéktelen figura. Igaz, nem bűnöző, hanem pincér volt, később meg portás egy pesti gyárban.

Az asszony megjegyzésére egyikük sem válaszolt, szó nélkül kanalazták tovább a levest.

Vidra gyerekkorában nem szőtt regényes terveket, mint néhány osztálytársa, aki felfedező, moziszínész vagy tábornok akar lenni. Semmilyen tervet nem szőtt, inkább csendben figyelte a többieket, ahogy görcsösen akarnak valamit, ami rendszerint nem sikerül nekik.

– Te fütyülsz a morálra, nincsenek életcéljaid! Hát nem akarsz tisztes polgár lenni? – kérdezte az érettségi előtt álló Vidrát apja.

Ő csak vonogatta a vállát. Azt mégsem mondhatta, hogy persze, lennének elképzelései: szeretne jól élni, szép nőket szeretni, jókat enni és inni, nagyokat úszni nyáron a Balatonban, eljutni Párizsba a Notre-Dame-hoz és Egyiptomba a piramisokhoz. Csak nem tudja, hogyan érheti el ezeket, mert azért megszakadni nem szeretne. A legjobb az volna, ha mindez csak úgy az ölébe pottyanna.

– Mit szólnál a joghoz? – kérdezte egyszer az apja.

Vidra csak vonogatta a vállát. Egyrészt tetszett neki a dolog. Már gyerekkorában felfigyelt a presszók teraszán üldögélő, piros dobozos Daru cigarettát szívó, cukrozott peremű poharakból édes Martinit kortyolgató ügyvédekre, akik sohasem siettek, és úgy látta, nemcsak pénzük, de tudásuk is van a kényelmes életvitelhez. Másrészt hallotta, mekkora túljelentkezés van a jogon, mennyit kellene ahhoz tanulnia, hogy fölvegyék, ezért nemigen értette apja ötletét.

– Van ott egy gimnáziumi osztálytársam. Dékánhelyettes. Úgyis csak protekcióval lehet bejutni. Érdekel a dolog?

– Azt hiszem, igen – felelte Vidra. – Így már igen.

Tervei, életszemlélete egész életében ehhez igazodott: nagyobb erőfeszítés, izzadságos munka nélkül kényelmesen élni, megbecsülni, amit a sors elénk hajít. Vidra határozottan hedonista életet élt, persze csak olyan közép-kelet-európai, fékezett habzású hedonizmust. Kivéve persze az erotikus kalandokat, ami talán világszínvonalon működött Európa perifériáján is.

– Most szórakozom egy kicsit, aztán majd meglátjuk – mondta udvarlási tanácsadójának, Perlaki adjunktusnak, a megrögzött agglegénynek, amikor elvált.

Perlaki ekkor már a hatvanadik éve felé járt. Többé nem számított jó partinak, csupán hajdani kedvesei, néhány öregecske hölgy hívták vasárnapi húslevesre, nem úgy, mint amikor még kalapból húzta ki, hogy melyik szépséget részesítse az ebédelés kegyében.

– Tosszál csak, Milánkám, tosszál, amíg bírsz! – biztatta Vidrát. – Nekem már úgyis csak mint a kifordított kesztyű ujját, mikor visszafordítom, úgy kell begyömöszölnöm – sóhajtott.

– És képzeld, minél inkább mondom nekik, hogy nagy ám mostanában a tolongás, annál inkább hajtanak rám. Mindegyik azt hiszi, ő lesz majd, aki kezes kis mopszlit szelídít belőlem – dicsekedett Vidra.

– Jó neked, Milánkám, te még könyékig nyúlkálsz a mézesbödönben.

– Jól mondod, Ottó bátyám, nyúlkálok, nyalakodok.

A lakás, a benzin, az oktatói menza fillérekbe kerültek, jó éttermek még nem voltak, csak szolid áru, gyengécske minőségűek, melyek teljesen megfeleltek Vidra ízlésének. Mit tudott ő akkor még a szarvasgombás borjúszegyekről! Az öltözködéssel hasonlóképpen állt, luxus nem volt, de elérhető áron hozzá lehetett jutni mindahhoz, amit mindenki viselt. Aztán ott voltak háromévenként a nyugat-európai utak, igaz, szerény büdzséből, de annál nagyobb lelkesedéssel, meg persze az egyetemi kiküldetések: a baráti országok marxizmus tanszékein tett látogatások, ahol a helyben szokásos tömény italok mértéktelen vedelésével teltek a duhaj napok.

Vidra ifjúkora óta tartó hedonizmusának különös következményei lettek. Élvezeteinek kielégítését többre becsülte, mint a hatalmat és a pénzt, ugyanakkor hamar rájött, hogy pénz nélkül az új világban nehéz élvezetet vásárolni. Nem akart dúsgazdag lenni, csak annyira tehetős, hogy kedve szerint élhessen. Igaz, ez a kedv egyre rafináltabb, mohóbb lett, ami persze egyre több pénzt igényelt. Amikor egy véletlen folytán közel került a politikához, látta, hogy ebben a világban némi ügyességgel, nagyobb energiabefektetés nélkül is elegendő anyagi forráshoz juthat. Eleinte különösnek tartotta, hogy a környezetéből némelyek nagyapjához illő vagyonokat síboltak el, amit politikusként könnyedén megtehettek, s csak nagyon ritkán buktak ebbe bele. Nem úgy, mint egy rendes bűnöző, mint szegény nagyapja, tűnődött Vidra, aki azért, bármilyen ügyes is volt, kiszámítható rendszerességgel börtönbe került.

Vidra képességeit, vágyait hamar észrevették a politikusok is. Számukra az volt a fontos, hogy nem kellett Vidrától tartaniuk, hogy hátba szúrja őket. Pontosabban, csak akkor szúrta őket hátba, ha úgy érezte, nincs más választása. Lojálisnak tűnt, és olyannak, aki nem hatalom- és pénzéhes. Így épült Vidra karrierje. Nem voltak ezek hosszú megbízatások, de az alatt a néhány év alatt mindig összeszedett annyit, amiből aztán jól élt addig is, míg a barátai ellenzékben voltak.

A kormány teniszpályájára heti három-négy alkalommal olyankor is eljárt, mikor nem az övéi voltak kormányon. A kormány üzemeltette a sportlétesítményt a lebontott Tabán szélén. Az elegáns kiszolgáló épületben az öltözők mellett egy kis étterem is működött, ahol Józsika, a remek szakács főzött. Ő állította össze a napi menüt, de jobb embereinek egyéni kéréseit is teljesítette.

Vidra gyakran beszélgetett evés közben, figyelte a politikusokat, a nagymenő üzletembereket, akik bejáratosak voltak az elit klubba. Máskor meg fölvitte a tányérját az emeleti tetőteraszra, nézte a Tabán lankáit, ahol hatvan éve még zegzugos utcák kanyarogtak. Nagyapja, Trüffel Milán emlékiratából tudta, hogy a teniszpálya vonalában futott egykor az Árok utca, melynek közepén az Ördögárok csordogált, partján tímárok és cserzővargák dolgoztak, az árok lefedése után pedig ide építtette Trüffel Flórián, Vidra dédapja az Aranygúnárhoz címzett vendéglőjét. Különös, tűnődött, miközben a frissen kirántott borjúlábra a tartárt csöpögtette, micsoda különös véletlen, hogy egyszer csak őseim életének színhelyére csöppenek. Ha másként alakul a történelem, lehet, hogy épp itt ülnék akkor is, ugyanígy rágnám az inakat a borjúlábról, de persze akkor az enyém lenne az étterem.

A közönség háromnegyedét parlamenti képviselők és állami felsővezetők adták, a többi meg a nagyvállalkozók és ismert médiaszemélyiségek közül került ki. A tegezés általános volt; ha bekukkantott valaki egy öltözőbe, és olyat talált, akivel szívesen beszélgetett volna, akkor vele együtt tolta le a gatyáját, és szórakozott herevakargatás közben elővezethette kérdéseit, kéréseit. Itt mindenkitől lehetett valamit kérni, és aki kért, utána attól is lehetett kérni. Olyan iskolája volt ez Vidrának, mint Trüffel nagyapjának a börtöncella, ahol kitanították a dörzsölt bűnözők.

Az igazi üzletek persze az asztaloknál kötődtek. Ha összehajoltak a beszélgetőpartnerek, és lehalkították a hangjukat, akkor sejteni lehetett, hogy vállalatok és emberek százainak jövője, no meg százmilliók sorsa dől el, mire kiürül a pohár és a tányér.

Az első parlamenti ciklusokban az ellenzékiek és kormánypártiak egészen jó viszonyt ápoltak egymással a teniszpályán. Olykor politikai ellenfelek párost is alkottak, ugratták a másikat, valami derűs kedélyesség lengte be a pálya levegőjét. Akkor még elképzelhető volt, hogy a sarokasztalnál a kormánypárt és az ellenzék pénztárnoka pusmognak egymással, még állt a hetven-harminc százalékos haszonmegosztási szabály, csak a Főmérnök szüntette ezt meg később, hogy mindent ő vigyen. De sok évig, míg Vidra is odajárt, mosolyogva, vállveregetve ment a lenyúlás, inkább személyi szimpátiának, mintsem pártállásnak megfelelően.

Vidra megbízhatóan ott volt majd minden délben, bármikor be lehetett hívni, ha hiányzott valaki a párosból, és bárki kiönthette neki a lelkét.

– A kurva anyját a Barossnak – ült le Vidra mellé egy helyettes államtitkár a pénzügyből.

– Mert? – hintett Vidra egy kis borsot a káposztás cvekedlire.

– Mert két főosztályt elvitt tőlem, most ő felügyeli őket.

– Mázlista vagy.

– Mi van?

– Mondom, mázlista. Nem csökkent a fizetésed, a munka kevesebb, és több lett az időd. Többet találkozhatsz azzal a csajjal, akivel mostanában vegyes párost játszol. Tiszta nyereség.

– De hát meggyengültem. A miniszterem döntött így. Bedumálta neki a szemét Baross, hogy nála jobb helyen van az a két főosztály.

– Szerintem meg erősödtél. Több időd maradt a szarkeverésre, mint a Barossnak. Most majd te ügyeskedsz ki valamit magadnak a miniszterednél – mondta Vidra, mire a másik elnevette magát, és ő is rendelt egy káposztás cvekedlit.

Máskor meg leült hozzá az egyik parlamenti frakció főkorifeusa.

– Milán, azt ugye tudod, hogy a három „P” valamelyikével itt bárkit megvehetsz kilóra?

– Tudom – felelte Vidra. – Pénz. Pina. Politikai hatalom.

– Pontosan.

Vagy tízen ültek az asztaloknál, a fehér tenisznadrágok kövér szőrös sonkákban vagy még szőrösebb pipaszár lábakban folytatódtak. A divatos tenisztrikók gallérja fölhajtva, némelyik alól vastag aranylánc kandikált ki, mindenki élénken magyarázott, gesztikulált, tele voltak életerővel, látszott, hogy sokra vitték, de még többet akarnak. Helyezkedtek, ravaszkodtak, nyaltak és nyalattak maguknak.

A politikus közelebb hajolt, úgy folytatta:

– Ott az ajtó mellett a Skultéti most a Tüzépekre hajt, már vagy tíz van neki. Semmi más nem érdekli, csak a pénz. Mellette az a helyettes államtitkár az agrárból…

– A Dobos Rolandot ismerem. Pina – mondta Vidra.

– Az, pina. Állítólag még érdekeltsége is van a Nagykőrösi úti kuplerájban.

– Tényleg? Ezt nem tudtam.

– Nekem elhiheted. A Major meg puritán, mint az egykori főnöke, a Kádár. Ő viszont folyton azt suttogja az elvtársai fülébe, hogy milyen posztot kapnak majd, ha mellé állnak a tavaszi elnökválasztáson.

Komótosan végigvett mindenkit.

– És engem mivel vennél le a lábamról? – kérdezte Vidra.

– Hát ez az. Ezért is mondtam ezt neked. Egyedül rólad nem tudom eldönteni. Még nem hallottam, hogy kértél volna valamit. Láttalak nőkkel, láttalak jó éttermekben pénzt költeni, olykor helyettes államtitkár vagy, nyilván nem veted meg a hatalmat, de máskor meg hónapokra eltűnsz. Szóval nem tudom. Ha elárulod, meghívlak egy sörre.

– Elárulom. Ebből is egy kicsit, meg abból is egy kicsit. Pénzecske, pinácska, hatalmacska, de tényleg csak annyi, nehogy megártson – felelte Vidra.

– Hát ilyen nincs!

– Látod, hogy van.

– Na, ezért nem jár sör – mondta, és az öltözőjébe indult.

És valóban, ha épp az ellenfél tábora volt hatalmon, Vidra olykor hónapokig járta Ázsiát. Útjai során látta, hogy bármennyire is mások arrafelé a szokások, az ételek, a ruhák, a vallások és a gesztusok – a lényeg ugyanaz, mint nálunk. Sokak keményen dolgoznak és nehezen boldogulnak, míg a nagyon kevesek lesötétített autójukban, dörrenve csukódó vaskapujuk mögött luxusban élnek. Úgy tűnt, ez mindig is így volt, és így is marad. Ez a kelet meg a dél.

A repülőtereken könnyűszerrel kapott vízumokat, és nem gyötörte a honvágy. Talán azért, mert tudta, bármikor hazajöhet, meg azért is, mert akkoriban indult az internet, mindenfelé talált már internetkávézókat, ahol megnézhette a magyar híreket. És ezeket olvasgatva nem vágyott túlságosan haza.

A hírekből azt szűrte le magának, hogy a komancsok, bár többször is győzelmet arattak, de ilyenkor alig kellett nekik egy év, hogy elpárologjon a népszerűségük. Kapkodtak, reformokba kezdtek, aztán abbahagyták, hogy újra elkezdjék. Önmagukat marcangolták, széthúztak, elárulták egymást, hazudtak és letagadták, aztán megint hazudtak és elismerték. Zavaros egy banda, gondolta Vidra. A liberálisok népszerűsége meg azért csökkent, mert összeálltak a komancsokkal, és irányítani próbálták őket. Meg persze loptak ők is. A komancsokkal kalákában.

A Főmérnök tréfás közmondásokkal tűzdelte tele beszédeit, határozottan sasszézgatott jobbra, és végleg elszakadt egykori atyapártjától, a liberálisoktól. Állítólag azt mondta egyszer, hogy a mi ideológiánk a hatalom. Hatalmuk olykor volt, olykor nem, de ideológiájuk aztán végképp nem. Ideológiai céljaik teljes hiánya viszont végtelen manőverezési lehetőségeket nyit számukra, gondolta Vidra. És amikor megszerezték a hatalmat, tudtak élni vele. Ezt már Vidra közelről is látta, és persze élvezte is az előnyeit. A teniszklubbeli politikus ismerősei kiszámíthatatlan fordulatokat tettek, pártokat, frakciókat váltottak, olykor alig ismerte ki magát a lélegzetelállító piruettek közepette.

És ha változott otthon a széljárás, és az övéi jöttek, akkor hazament és vállalt valami munkát.

A másik szenvedélye egy véletlenből fakadt. Ajánlottak neki egy csinos villát a Sashegyen, ami megtetszett neki. Eladta a Falk Miksa utcai lakását – ezt annak idején szolgálati lakásként kapta a minisztériumtól, majd bagóért megvette –, és beköltözött. Nem volt messze a belvárostól, mégis egy csöndes kertben állt, az emeleti teraszról még a Tabánra is rálátott.

Az első pillanatban beleszeretett, és mintha ismerősnek tűnt volna neki ez a pazar, a jómódú polgárság igényét kifejező stílus. De a válaszra csak akkor jött rá, amikor a rózsaszín és kék lótusz- és papiruszvirágok falra festett füzérét nézte, és beugrott neki egy kép.

Hétéves múlt, kilencszázhatvanat írtak, élete első mozifilmjére vitték szülei a kaposvári Vörös Csillag moziba. Az Óz, a csodák csodájára. A mozi előterében vörösre és aranyra festett oszlopok, színpompás üvegablak, rajta pávafogatos kocsi, pucér fiúcskával a bakon, körben lótuszvirágok és skarabeuszbogarak kápráztatták el. Aztán a csoda folytatódott a nagyteremben, a mennyezeten szárnyas napkorong, a vászon fölötti falrészen hatalmas, kitárt szárnyú keselyű, kék, arany és narancsszínű tollakkal, fölötte római számmal az építés éve: MCMXXVIII.

– Ezek római számok – mondta az apja.

– És mennyi az az em-cé-em-iksz…

– Ezerkilencszázhuszonnyolc. És tudod, milyen év ez?

– Tudom, akkor születtél – mondta Vidra nyírott bajszú, Pitralon-illatú apjának. – Ilyen régi?

– Régi? – kérdezte nevetve anyja.

– Ha apa akkor született, akkor régi – felelte Vidra.

Az a mozi is ugyanebben a stílusban épült, döbbent rá. És eszébe jutott a keselyű kiterjesztett szárnya mellé írt név is, Lamping József, a mozi tervezője, akinek az unokája osztálytársa volt. Járt is egyszer náluk, a házuk idegen volt neki, mégis lenyűgözte. Újdonsült sashegyi villája üres szobájában rájött, hogy ez a ház nagyon hasonlít ahhoz a kaposvári villához. Az idegenség, ami gyerekkorában megigézte abban a házban és moziban, az art deco volt.

És lett Vidrának még egy szenvedélye, ami talán Józsika első ebédjeivel kezdődött. A kormány teniszpályáján a kis étteremben illatos idényfőzelékeket, vajban pirított sertésszüzeket készített neki a szakács, melyet friss salátákkal tálalt, de imádta még a séf krumplis tésztáját, túrós csuszáját is, mert közvetlen tálalás előtt serpenyőben mindkét oldalát lepirította, hogy aranybarnán, roppanósan csúsztathassa a tányérba.

Aztán megismerte a Gundel éttermet, ahol a Négy évszaknak nevezett különteremben megkóstolta a hirtelen sült libamájat friss Gundel-lecsóval és kacsatepertős knédlivel. Diplomáciai fogadásokra hívták, ahol különösen a belga követség cukrásza készítette csokoládémousse-t és az orosz követség forró blinivel tálalt malossol tokhalkaviárját kedvelte meg.

Mikor befejezte a villa berendezését, és az utazásaiból is visszatért, teljes energiájával az ételek és a jobb éttermek felfedezésébe vetette magát. Volt mit bepótolnia, hiszen annak idején iskolai menzákon és munkahelyi üzemi konyhákon nevelkedett, ahol a szocializmus egyenételeit ette.

Utánaolvasott, mi lehet az oka, hogy minden magyar étteremben, menzán és üzemi konyhán nagyjából ugyanazt a húsz-harminc féle ételt szolgálták föl, és ugyanúgy készítették. A zsíros, hagymás, konzervlecsós, lisztes, rántásos ételek misztikusnak tűnő egyezésére racionális választ kapott: mindezen fogások Venesz József receptkönyveiből származtak, melyet egy belkereskedelmi miniszteri utasítás az állami szektorban kötelezővé tett, és a szakácsiskolákban is csak ezt taníthatták.

Ezért lett Vidrának reveláció, mikor fölfedezte, mi minden létezik a gasztronómiában Venesz szakácskönyvén kívül. Sorra nyíltak a minőségi éttermek, noha csak egy szűk elitnek, amely képes volt ezt értékelni, és persze megfizetni. Vidra ezek közé tartozott, pontosabban úgy alakította életét, hogy idetartozzon.

– Nem jössz velünk bruncholni vasárnap az Inter bellevue-jébe? – kérdezte egy képviselő a teniszklubban. – Nagyon jó hely.

– Miért ne? – felelte Vidra.

Ezzel indult számára az új gasztrovilággal való ismerkedés.

A hely főszakácsa, Rudits Károly később aztán megnyitotta saját éttermét, a Lou Lou-t, és az érdeklődő közönség, köztük Vidra is, megtudta, hogy az igazán menő a nouvelle cuisine – amit csak néhány év múlva kezdtek fine diningnak nevezni. Ekkor már ezért lelkesedett. Eleinte csodálkozott a csöppnyi adagokon, de belátta, csak így tudja végigenni a hat-nyolc fogást, dicsérni a látvány nagyszerűségét, az egymásra épülő ízek elegáns ívét. Megtanulta, itt nem jóllakatni, hanem elbűvölni szeretnék. Persze az egyes fogások ára borsos volt, de belátta, hogy a különleges alapanyagok, a beavatottság érzése, az exkluzivitás ezen foka bizony drága.

És Vidrának volt ínye, pénze ehhez, mert tudott valamit, amit a többség nem, ami jóleső érzéssel töltötte el.

Mikor Vidrának el kellett hagynia Magyarországot, és Laoszban telepedett le, sokat gondolt szeretett tárgyaira, villájára, és főleg a fine dining éttermekre, melyeket nélkülöznie kellett. Aztán kezdte megszokni a nyüzsgő éjszakai piac sült, főtt és rohasztott csodabogarait, de a szúnyoghálóval körbebástyázott ágyában forgolódva gyakran álmodott arról az eltűnt világról.

Mikor felébredt, és eszébe jutott az álma, az már csak olyan volt, mintha a Nagy Gatsby vagy a Satyricon filmkockáinak lakomajelenetei forogtak volna. Mintha ő sosem járt volna ott, csak egy sötét nézőtérről bámulta volna, ahogy egy hozzá hasonló fickó szuper százas gyapjúöltönyében ül egy elegáns art deco teremben vörös hajú, fehér bőrű szerelmével, és szmokingos pincérek hordják elé az ezüst búrával letakart, fényűző fogásokat.

(23 évvel a rendszerváltás után)

– A tizenhatos kapu előtt vegyél föl! – mondta a miniszter.

– Az én kocsimmal megyünk? – lepődött meg Vidra, mert Rákusz Gál ragaszkodni szokott a szolgálati kocsijához és a sofőrjéhez.

– Most igen. Ötre gyere! És jön velünk a Dobos is – mondta, és kinyomta a telefont.

Vidra tudta, ha így adja ki az utasítást Rákusz, akkor nem kérdezheti meg, hova mennek, miért az ő kocsijával, és mikor végeznek. Amúgy meg mindegy is. Ráért. A cég, amelynek tulajdonosa és ügyvezető igazgatója volt, bizalmi feladatokat végzett a pártnak, jobban mondva, Rákusz miniszternek, aki a párt alelnöke is volt.

Néha eszébe jutott, mi lett volna, ha az egyetemen marad, most már nyilván professzor lenne, ölnék egymást a kollégáival a tanszékvezetésért, lehet, hogy egyszer dékánnak is megválasztották volna. Talán jobb azért így. Úgy hallotta, alig él már valaki a régi kollégák közül. Rák, infarktus. Gyulus párttitkár, a professzor, a docens, Miska adjunktus, Perlaki adjunktus, mind korán meghaltak. Végül arra jutott, Kierkegaardnak lehet igaza, főleg itt a periférián. Mindegy, hogy így vagy úgy döntesz. Mindkettőt meg fogod bánni.

Ötvenkilencedik évét töltötte be azon a héten, és már jó néhány éve, mióta Mariann eltűnt, egyedül élt. Alkalmi kapcsolatai voltak, meg akadt néhány visszatérő finomabb kurvája is, akiket escort lányoknak kezdtek hívni, ami annyit jelentett, hogy jóval drágábbak, mint az átlagos kurvák.

Apját, aki megbolondult, akkoriban helyezte el egy fizetős magánintézetben, anyja egyedül élt, Vidra úgy havonta látogatta őket. Néhány hónapja felbukkant egy unokatestvére, a Vidra Tibor fia, Vidra Zsolt, és meglepve látta, hogy hajléktalan. Az irodája előtt várt rá, nem értette, hogyan kutatta ki a cége címét, mindenesetre ott állt, és azzal kapta el a karját, hogy ő a Zsolti, ugye emlékszik rá, gyerekkorukban többször is találkoztak.

– Mégiscsak egy vérből valók vagyunk, adhatnál egy kis pénzt. Persze csak kölcsön – mondta.

Büdös volt, sántított, egy bordó sállal kötötte át a derekán a kabátot, Vidra elhúzta a karját a férfi koszos markából, és egy régi trükkjéhez folyamodott.

– Rendben – vette elő a pénztárcáját –, kapsz harmincezer forintot, ha lesz pénzed, megadod.

Unokatestvére tiltakozott, hogy ő csak néhány ezer forintra gondolt, ez túl sok, de Vidra ragaszkodott a harmincezerhez. Tudta, hogy nem jön vissza, soha nem lesz annyi pénze, hogy megadja. Ezzel örökre megszabadul ettől a büdös, kellemetlen rokontól. Bőven megért ez neki harmincezret.

Tulajdonképpen nem bánta, hogy indul ez az új munka, mert sejtette, valami új dologról lehet szó, ha maga Gál is velük tart. Csak Dobos Roland zavarta, nem kedvelte a fickót. Még az előző, közös mentoruk, Kóbor kapcsán ismerte meg, akkor az agrárminisztérium helyettes államtitkára volt. Amikor Kóbor miniszter megbukott, Vidrával együtt Rákusz Gál érdekkörébe került ő is. Egyrészt némi szégyent érzett, hogy együtt árulták el Kóbort, de ennél jobban zavarta a tagbaszakadt, borzas üstökű Dobos agresszív fellépése, tahó modora, és arra a vadászatra se emlékezett jó szívvel ennyi év után.

Késő ősz volt, ötkor már javában sötétedett. A kormányőr a sorompónál még rá is világított a kocsi belépőkártyájára, aztán intett, hogy mehet, és amikor a parlament tizenhatos kapuja elé kanyarodott, már ott állt Rákusz és Dobos. Mindketten hátraültek, ami zavarta Vidrát, mert úgy érezte, sofőrnek nézik.

– Miért nem ülsz mellém, Dobos? – kérdezte Vidra, mikor beszálltak.

– Nem mindegy? – felelt Dobos helyett Rákusz. – Inkább írd be a GPS-be, hogy tizenhatodik kerület, Vadvirág köz négy. Mátyásföld.

– Te, főnök, hisz az egy finom kis kupleráj – élénkült föl Dobos, akiről tudta Vidra, hogy megőrül a nőkért.

– Na és? – vonta meg a vállát Rákusz.

Vidra csodálkozott, hogy egy bordélyba mennek, tudta, hogy Rákusz meleg, a személyi titkára intézte neki a fiatal fiúkat. Ezért ő szokott a legszívhezszólóbban szónokolni a parlamentben a keresztény család szentségéről és a liberális szabadosság mételyéről. A Főmérnök neki adta ki az efféle felszólalásokat, csak úgy kibaszásból. Mesélték a közvetlen környezetéből, mekkorákat röhög ezen a Főmérnök, akiről azt híresztelték a bennfentesek, hogy nagyon jó a humora. Vidra csak kétszer beszélt vele, de akkor komoly témákról volt szó, nem viccelődtek, pedig kíváncsi lett volna arra a legendás humorra.

– Egy kuplerájban találkozunk vele? – csodálkozott Dobos.

– Hallottad – zárta le a témát a miniszter.

Vidra ideges lett. Ezek szerint Roland tudja, kivel találkoznak, ő meg nem. Hiába osztozik ő különleges titkokon Gállal, amiket persze ez a pöcs Dobos nem is sejt, mégiscsak Roland most a titkárságvezetője, nyilván hall tőle ezt-azt.

Helyettes államtitkár volt valaha Dobos is, neki meg még államtitkári sarzsija is volt, és akárhogy veszi, ez visszalépés mindkettőjüknek. Egy idő óta megváltozott a Főmérnök személyzetpolitikája, tűnődött Vidra, de nem mondta senkinek. Vidra köreiben még egészen apró negatívumot se mertek mondani a Főmérnökről. Persze mindenki látta, hogy mostanában egyre több iskolázatlan, pénz- és hataloméhes fiatal bunkó kerül zsíros posztokra. Nemigen értette ezt Vidra, de tudta, jobb, ha megtartja magának a véleményét, ahogy mindenki a pártban. Egy ideje már nem is használta a doktori címét, azt meg főleg nem mondta, hogy két egyetemi diplomája is van. Mostanában ez nem hangzott túl jól.

– Egy kupleráj kiváló hely a találkozóra – szólalt meg Vidra, amire azt hihette Dobos, ő is tudja, kivel találkoznak.

– Mármint, ha kúrni akarsz – nevetgélt Dobos.

– Nem. Hanem ha bizalmasan akarsz tárgyalni. Egy ilyen kupiba sokan járnak, egy elegáns bordélyban mindenki ott van. Nem fontos, melyik pártnak dolgozik, mennyire ismert ember, aki bemegy. Számíthat a többiek diszkréciójára. Senki sem büszke rá, hogy odajár.

– Pontosan – mondta Rákusz.

Egy-null ide, Dobos, gondolta Vidra.

– A kuplerájosokban teljesen meg lehet bízni, ha bármi kiszivárogna, azonnal rájuk lehet küldeni az erkölcsrendészetet. Egy kuplerájos hallgat, mint a sír. Meg együttműködik, ahogy kell – folytatta.

– Pontosan – mondta megint Rákusz.

Kettő-null, gondolta Vidra.

Dobos középre hajolt, a visszapillantó tükörben kereste Vidra tekintetét, és amikor megtalálta, csak akkor szólalt meg:

– Fogod tudni kezelni ezt a dolgot?

Szóval mindent tud ez a pöcs, csak még nekem nem szólt Gál, gondolta Vidra.

– Miért ne tudnám? – mondta végül.

– Azért, ha ezzel lebuksz, akkor tele lesz veled a sajtó.

– Miért bukna le? – szólt közbe Rákusz.

– Nem szoktam lebukni. Azért vagyok itt. Te meg azért, hogy figyelj, és ne dumálj hülyeségeket – mondta Vidra, és levett egy kicsit a fűtésből.

Dobos befogta a száját, mindhárman hallgattak, bámultak ki a Kerepesi útra. Vidra cikázott a sávok között, rendszerint a többi kocsi maga elé engedte a tekintélyt parancsoló 7-es szériájú, sötétített ablakú, fekete BMW-t.

Már Sashalomnál jártak, amikor Dobos megint megszólalt:

– Azért az érdekes, hogy mindenkit meg lehet venni a három P valamelyikével.

– Azért nem mindenkit – ellenkezett Vidra, inkább csak azért, hogy kötekedjen Dobossal.

– Akkor mondjál valakit!

– Ha nagyon akarnék, tudnék – felelte Vidra, és gondolkodott, tényleg tudna-e.

– De én csak a politikusokról beszélek – mondta Dobos.

– Akkor ott van Bari, Antall tárca nélküli minisztere volt egy évig. Tudom, mert mellette dolgoztam, és…

– Hagyjál már a hülyeségekkel, Vidra. Nem az őskorról beszélek, még jó, hogy nem a Batthyányékat mondod, hogy Kossuth, Deák meg Mészáros Lázár milyen becsületesek voltak – röhögött Dobos.

– Kossuth lelépett a kasszával – jegyezte meg Rákusz.

– Na látod, Vidra. És a hét vezér sem ér, hogy a Tas meg a Töhötöm soha nem dolgoztak saját zsebre. Csak élőkkel jöhetsz – mondta Dobos.

– Mi az a három P? – kérdezte a miniszter.

– Te nem tudod, főnök? – csodálkozott a kelleténél illetlenebbül Dobos.

– Pontosan tudja. Jobban, mint te. Naponta alkalmazza, csak nem nevezte el őket ennyi meg annyi P-nek – mondta Vidra, és arra gondolt, Rákusz számára külön kellemetlen lehet ez a pina dolog.

– Miről beszéltek? – emelte föl a hangját Rákusz.

– Arra gondol Roland, hogy mindenkit meg lehet venni vagy pénzzel, vagy pinával, vagy politikai hatalommal – felelte Vidra.

– Na, ezzel nem mondtok sok újat – vonta meg a vállát Rákusz.

– De van, akinél mindjárt kettőre is szükség lehet. Én meg nem bánnám, ha nálam a hárommal egyszerre próbálkoznának – nevetgélt Dobos.

– De nagy szemét vagy te – csóválta a fejét Rákusz. – Ezzel azt akarod mondani, hogy bármikor elárulnál engem is pénzért? Vagy mondjuk pináért?

Dobos nem válaszolt, csak kényszeredetten vihorászott, mert rájött, hogy hülyeséget beszélt.

A bordély egy kétemeletes villában működött, amelynek nagy, kiugró manzárderkélyei voltak, teraszait ízléstelen balusztrád oszlopok határolták, mellvédjein pedig műkő oroszlánok hasaltak.

– Hú, de ronda – mondta Vidra, mikor a széles kapubejáró elé kanyarodott. – Ez olyan ocsmány, hogy itt föl sem állna a faszom.

– Nem is azért jöttünk – mondta Rákusz.

– Azért ezt én nem hamarkodnám el, főnök. Ha a munkával végeztünk… – mondta Dobos, de itt abbahagyta. Eszébe juthatott, hogy Rákusz meleg, és ezekben a kuplerájokban csak heteró férfiakat szolgálnak ki.

Vidra tudta, hogy Rákusz amúgy sem menne efféle műintézménybe. Volt egy titkos lakása, és a személyi titkára oda szervezte neki a fiúkat, mert különben a feleségével élt a Rózsadombon, aki meg leszbikus volt. Igazi álompár, mondogatta Vidra, mert úgy tűnt, tényleg szeretik és támogatják egymást. A francia buldogot meg gyerekükként imádják.

Kinyílt az automata kapu, beálltak a teremgarázsba, ami méregdrága luxuskocsijaival leginkább a frankfurti autószalon kiállítótermére hasonlított. Az emeleti fogadóban egy férfi várta őket, a tulajdonos lehetett, Rákusz ismerte, tegezték egymást.

Vidra is fölismerte, igaz, több mint harminc éve nem látta, de biztos volt benne, hogy ez Goczó, a besúgó, aki kettővel fölötte járt a jogon, és annak idején ő robbantotta föl a kommunájukat, mikor rájuk hozta a rendőrséget. Egykor csinos pofiját már ráncok szabdalták, sárgásszőke haja megfakult, de ő volt az. Úgy látszott, Goczó nem ismerte fel őt. Vagy csak ügyesen leplezte, szerencsére nem mutatták be őket egymásnak, Vidrának nem kellett kimondania a nevét. Mindegy is, gondolta, úgyse jönnék elő a régi dolgokkal.

Lányokat sehol nem látott. Aztán észrevette, hogy a falra szerelt tévéképernyőről lehet kiválasztani őket, de azok nem látják a keresgélő kuncsaftokat. Nem sok ideje maradt, hogy körülnézzen, a férfi egy lakosztályba vezette őket, melyet éppoly harsogó ízléstelenséggel rendeztek be, mint az egész épületet. Párnák, kelmék, fodrok, aranyozott bútorok, gipszstukkók szertelen összevisszaságban, a túl nagy mintás kék szőnyeget meg mintha látta volna már valahol Vidra, aztán rájött, a Nemzeti Színház zegzugos előtereiben találkozott ugyanilyennel.

A tulaj leültette őket a fotelokba, aztán a mályvaszínű selyemkárpittal burkolt hátsó ajtón át távozott.

A három férfi némán várt, ketten tudták, kire, Vidra pedig úgy érezte, megúszta, nem derült ki Dobos előtt, hogy őt nem akarták, vagy csak elfelejtették beavatni, de most már úgyis mindegy, mert hamarosan belép, aki miatt idejöttek.

Néhány másodperc múlva kinyílt a selyemtapétás ajtó, és megjelent Balogh Kálmán, az egyik legnagyobb ellenzéki párt alelnöke és frakcióvezetője.

Rákusz fölállt, a kezét nyújtotta.

– Szevasz, Kálmán. Örülök, hogy összejött a találkozó.

– Szia, Gál. Kik ezek? Arról volt szó, hogy egyedül jössz!

– Nyugi, Kálmán, ők a legbizalmasabb kollégáim, a kapcsolattartás miatt lesz rájuk szükségünk. Azt ugye nem gondoltad, hogy közvetlenül velem találkozgatsz? Ő Vidra Milán, régóta dolgozunk együtt, amit ő mond majd neked, az olyan, mintha én mondanám, és amit neki mondasz, mintha az én fülembe súgnád – mutatott Vidrára, aki felállt, kezet fogott Baloghgal, és elismételte a nevét.

– Ő meg a titkárságvezetőm, Dobos Roland. Vele csak szükség esetén veszed föl a kapcsolatot, ha Vidra akadályoztatva van, vagy ha azonnal közölni akarsz valamit. Megtalálod a titkárságomon. De mondom, csak rendkívüli esetekben.

Vidrának tetszett, ahogy bemutatta őt a miniszter. Ő is így gondolta, nem lóg ki állandóan Rákusz seggéből, mint ez a hülye Dobos, de a fontosabb ügyeket mégiscsak ő intézi.

Balogh kezet fogott Dobossal is, aztán mindhárman névjegykártyát cseréltek.

Rákusz intett Dobosnak, hogy töltsön, az asztalon konyak és whisky állt, Vidra és Rákusz konyakot, a másik kettő whiskyt kért.

– A sikeres együttműködésre! – mondta Rákusz. Koccintottak, ittak.

– Basszátok meg, előre a medve bőrére?! Még azt sem tudom, tényleg megegyezünk-e! – kiáltotta Balogh, mikor letette a poharát.

– Pontos mandátumom van, mit ígérhetek. A Főmérnökkel mindent egyeztettem. Sokat foglalkozott az ügyeddel – mondta Rákusz.

– A Főmérnökkel? Az meg ki a pöcsöm? – nézett értetlenül Balogh.

A másik három dermedten ült. Idő kellett hozzá, mire Vidra megszólalt.

– Magunk között mi így nevezzük – biccentett a plafon felé. – De ő is tudja, állítólag tetszik neki. De csak a belső kör. A bizalmasok.

– Na, ugorjunk! Akkor, Kálmán, most már te is a belső körhöz tartozol, érted, miről beszélünk – folytatta Rákusz. – Szóval a legfölsőbb helyeken egyeztettem az együttműködésünkről.

– Érdemes most ilyen mélyen belemenni ebbe? Három hónap múlva lesz csak az elnökválasztás a pártomban. Mi van, ha nem engem választanak? Ha kiszorulok a centrumból? – kérdezte Balogh.

– Nem szorulsz ki. Ez mától a mi dolgunk is – mondta Rákusz.

Balogh egy ideig gondolkodott, az arcán némi csodálkozást figyelt meg Vidra. Végül megszólalt:

– Úgy gondoljátok, hatással tudtok lenni arra, hogy kit választanak a pártomban elnöknek?

Vidra úgy látta, eljött az ő ideje, amikor nemcsak Dobosnak, de Baloghnak is megmutathatja bennfentességét.

– Természetesen. Vannak már embereink a vezetőségetekben, és elég könnyű összeugrasztani benneteket. A médiáitok meg majd egy csomó disznóságot derítenek ki az ellenfeleidről…

– Nem a ti médiáitok? – szólt közbe Balogh.

– Annak semmi értelme. Mindenki csak a sajátjának hisz. Megvannak az újságíróink nálatok is.

Látszott, Baloghnak nem igazán tetszenek ezek a hírek, ugyanakkor most mégiscsak jól jöttek neki. Ezt a vívódást is észrevette Vidra az alelnök arcán. Nagyon figyelte Baloghot, érdekelte, milyen hírre hogyan reagál. Mégiscsak neki kell majd dolgozni vele. Jobb, ha mielőbb kiismeri, és dühös volt, hogy nem mondták előre, kivel találkoznak, mert akkor fölkészült volna Baloghból. Fészbuk, korábbi beszédei, titkosszolgálati jelentések.

Úgy látta, kissé naiv, vagy talán egyszerűen buta. Ezt nem bánta volna, mindig könnyebb együttműködni a buta és megvásárolt emberekkel, mint az okos vagy magukat okosnak képzelő, körülményeskedő kis árulókkal. Egyszerű faszi ez, mint a faék, gondolta. Mindjárt kiderül, mit kap, aztán szépen csinálja, amit mondunk neki. Tiszta ügy.

– Értem – felelte Balogh –, és mit kell majd csinálnom?

– Semmi különöset. Ugyanazt, amit anélkül is csinálnál, hogy találkoztunk. Szidni bennünket, leleplezni néhány korrupt párttársunkat, itt majd nekünk is lesznek kéréseink, kapsz hozzá anyagot. Szóval, ahogy szoktátok. Építeni a pártod, igyekezni, hogy két év múlva elérjétek az öt százalékot. Ez nagyon fontos. Nem engedhetjük, hogy ne jussatok be a parlamentbe – mondta Rákusz.

– Nem? És miért? – kérdezte az alelnök.

Mégiscsak buta, állapította meg Vidra, jól ki fogok vele jönni. És mielőtt Rákusz mondhatott volna bármit is, ő válaszolt:

– A Főmérnök nem engedheti meg, hogy ne maga fogja kézbe az ellenzéket. Egy erős és bölcs hatalom számára létfontosságú, hogy ne támadjon az ellenzék csak úgy összevissza. Ő kell, hogy irányítsa a lényeges ellenzéki folyamatokat is. Ha most belétek energiát meg pénzt invesztál, akkor hosszú távon számít rátok.

– Pontosan – folytatta Rákusz. – Végül a pártodnak is az a legjobb, ha ezekben a nehéz időkben nem estek ki a parlamentből. Lehet, hogy egyszer majd megint erősek lesztek, megnyeritek a választást, és akkor te hívsz majd engem tárgyalni, hogy működjek együtt veletek – mosolygott Rákusz.

– Az se kizárt – nevetett vele Balogh.

– Így átmentheted a pártodat, meg persze magadat is jobb időkre. Mármint, hogy nektek jobb időkre.

– Van igazság abban, amit mondasz – bólogatott Balogh. – Ezenkívül mást nem is kapok, mármint azon kívül, hogy megmentitek a pártomat?

– De kapsz. Kapsz pénzt! – mondta kimérten, épp hogy csak hallható gúnnyal a hangjában Rákusz.

Vidra látta, ahogy elönti Balogh arcát a hirtelen támadt, leplezetlen érdeklődés. Alig tudta magát türtőztetni, hogy ne kiáltson föl, hogy mennyit?, de aztán visszafogta magát, egy nagy levegővétel után mégiscsak csöndben maradt, csak az ujjával dobolt az aranyozott barokk fotel karfáján.

– Üzletrészt kapsz egy offshore cégben, ami Magyarországnak szállít gázt. Biztos szállító, biztos vevő, biztos jövedelem. Van külföldi számlád? – kérdezte Rákusz.

– Nincs – mondta megilletődve Balogh.

– Milán, nyissatok neki! – mondta Rákusz.

– És mennyi? Szóval mennyi pénz jön majd arra a számlára? – nyögte ki az alelnök.

– Amíg mi vagyunk kormányon, jól működik majd a cég, a te számládra akár évi ötszázezer dollár is mehet. Szóval igyekezz, hogy megnyerjük a következő választást.

Ezen mind a négyen nevettek, és Vidra látta Balogh arcán, hogy nagyon fog igyekezni. Ez akkora összeg, amire nem számított.

– És szidhatom a Főmérnököt is? – kérdezte Balogh.

– Hát hogyne! Munkaköri kötelességed. Persze, csak egy határig. Lesznek témák, amiket kerülnöd kell, és a pártod agarait is vissza kell majd fognod. Amennyire csak lehet – mondta Rákusz.

– Témák? – csodálkozott az alelnök.

– Ja, majd Vidra elmondja ezeket.

– Le is írom – készségeskedett Vidra.

– De a PKP-vel, fogadok, nem bírtok – váltott hirtelen Balogh.

– Őket tulajdonképpen mi alapítottuk – mondta Vidra. – Amikor először indultak, mi szedtük össze nekik a kopogtatócédulák többségét. Meg pénzt is kapott az elnökük. Örülök, hogy nem vetted észre.

– Ezt nem gondoltam volna – hüledezett Balogh.

Butább vagy, mint hittem, mosolygott Vidra Baloghra.

– Hallottál Vlagyiszlav Szurkovról? Az orosz spin doctorról?

Balogh megrázta a fejét.

– Pedig nem ártana, ha utánanéznél. Főleg, ha te leszel a pártod elnöke. Sokat tanulhatnál tőle. Te is, meg a pártod is. Az orosz elnök legfontosabb tanácsadója. Ha szükségünk van egy új pártra, nem fogunk arra várni, hogy ez magától megtörténjen, mondta ez a Szurkov – magyarázta Vidra.

– Igen? – csodálkozott Balogh.

– Meg azt is mondta, hogy az új kor lényege egy virtuális világ megteremtése, ahol senki sem tudja, mi a valóság. Nem tudja eldönteni, hogy mi igaz, és mi hamis, mert a nagy ideológiák már halottak, nincs olyan, hogy valódi, mert minden csak látszat, még az is, amit a saját szemével lát az ember. A rendszer legfontosabb tulajdonsága a rugalmasság, hogy bármi bármikor megváltozhasson, az embereknek pedig fogalmuk se legyen arról, hogy mit látnak. Elég, ha annyit tudnak, hogy mindent mi határozunk meg.

Amikor itt tartott, Rákusz intett, hogy hagyja az egészet. Igaza lehet, gondolta Vidra. Úgyse érti Balogh, hogy miről beszél.

– Persze az üzletrészed visszavásárlására opciónk van. Bármikor visszavehetjük. Arról nem is beszélve, mi van, ha nyilvánosságra kerül az ügy – mondta Rákusz.

– Értem. Majd igyekszem.

– Csak vigyázz a költekezéssel! – nevetett Rákusz.

– Hát ez az! – csapott a levegőbe Balogh. – Ettől szívunk a legjobban. Hiába lenne egy kis pénzünk, alig tudjuk elkölteni. Főleg mi, itt a baloldalon. Puritánságot várnak tőlünk. Mikor államtitkár voltam, egy kurva Skodával kellett járnom. Hát nem azért váltottunk rendszert, hogy az államtitkárok Skodával járjanak! Apámnak is az volt, pedig mi Ajkán laktunk, panelben.

Dobos felélénkült, érezte, a hosszú hallgatás után végre be tud kapcsolódni a beszélgetésbe.

– Pontosan. Helyettes államtitkárként én is Skodával jártam. Mondom a garázsmesternek, hogy Skoda, bassza meg?! Nem egy Audi vagy valami levetett Merdzsó? Azt mondja, igen, Skoda, helyettes államtitkár úr, de milyen Skoda? Miért, milyen? Azt mondja, Superb, bazaltbarna metál, de van egy feketemágia gyöngyház is, választhatok. Kanyarkövető fényszórók, színes Maxi-Dot kijelző, SunSet árnyékolás, meg a faszom tudja, mi mindent össze nem hordott. Nem mondom, tényleg frankó volt az a kocsi belülről. Mint egy szuper Audi. De csak belülről! Kívülről azt látta a szomszéd, hogy csak egy szar Skodával járok.

– Persze azt nem tudják, hogy tizenöt misibe is fáj egy ilyen verda. Hát azért már egy kisebb merdzsót is kaphatnánk – folytatta Balogh.

– Ha meg elutazol valami normálisabb helyre – mondta Dobos –, azon kell rettegned, mikor videózzák le, hogy homárt vagy egy kis beluga kaviárt kértél. Odatolják a pofádba meg a tányérodba a kurva okostelefonjukat, nézik, melyik osztályon ülsz a repülőn, kinek a kocsijába, helikopterébe ülsz, és már basszák is föl az internetre. Hát hol itt a magánélet szentsége, libsi patkányok?

– Ha rajtam múlna, én betiltanám, hogy nyilvános helyen másokat fényképezgessenek – tromfolt rá Balogh.

– Na jó. Valahogy majd csak megoldod, Kálmán. Ne vesszünk el itt a részletekben! – szólt közbe a miniszter. – Akinek nem tetszik, az kiszáll a politika első vonalából, mint a Vidra, és akkor nyugodtan furikázhat a húszmilliós BMW-jével. Nem, Milán?

– De – felelte Vidra, és azon tűnődött, kijavítsa-e Rákuszt, mert harminchatmillióért vette a kocsit, de végül csak ennyit mondott:

– Bent maradsz, kilépsz, mindkettőnek vannak előnyei meg hátrányai.

– Na, lényeg a lényeg, akkor megegyeztünk, Kálmán. A részleteket megbeszéled majd Milánnal. Vele bárhol találkozhatsz, nem ismerik föl. Örülök, hogy ilyen gyorsan megértettél. Nézd, ez egy zárt rendszer, lényege az együttműködés. Nincs kilógás. Vagy beszállsz, vagy eltűnsz a süllyesztőben. Jól választottál. Jövőt adtál a pártodnak – nyújtotta a kezét Rákusz.

– Meg persze magadnak – tette hozzá Vidra, és ő is kezet fogott Baloghgal.

A miniszter a mobilján tárcsázott.

– Befejeztük – szólt be a telefonba.

Néhány perc múlva megjelent a tulajdonos, és széles mosollyal körbemutatott.

– Uraim, a ház meghívja önöket egy kellemes lazításra – és már kapcsolta is be a plazmatévét.

Mind az öt férfi állva maradt, nézték a képernyőt, ahol a lányok elmondták, miféle kényeztetésre vágynak, és ők mit nyújtanának. Mosolyogtak, nyögtek, pucsítottak, csücsörítettek.

– Köszönöm a lehetőséget, élek vele – szólalt meg Balogh.

Azonnal csatlakozott Dobos is, és Vidra is úgy érezte, szívesen maradna. Gyönyörűnek találta a kurvákat, főleg az egyik vöröset, aki nagyon hasonlított Mariannra. De aztán Rákuszra pillantott, aki megérezhette, min tűnődik.

– Nyugodtan maradhatsz, hívok egy taxit – mondta.

– Ugyan már, Gál. Együtt jöttünk, együtt megyünk – tette a kezét a miniszter vállára, aki meglepődött ezen a bizalmaskodó mozdulaton, de nem lépett odébb.

– Ahogy gondolod – mondta.

A másik három intett, mielőtt kilépett a szobából, Goczó még Vidrára meredt, most tűnhetett föl neki, hogy ismerős vagyok, gondolta Vidra, de nem jött rá, honnan.

– De nagy marha ez – mondta Vidra, mikor kettesben maradt a miniszterrel.

– Az – bólintott Rákusz.

– Miért ezt választottátok?

– A Főmérnök választotta. Mostanában jobban bízik a hülyékben. Azok hűségesebbek, azt mondja.

– Szerinted is?

– Talán. Nincs más lehetőségük. Várjál, még hoz valamit Goczó – mondta, mert Vidra indult volna.

Akkor tényleg ő az, gondolta Vidra, de nem mondta Rákusznak, hogy ismeri.

Egy perc sem telt el, amikor Goczó visszajött, és átadott egy CD-t a miniszternek.

– Megvan az egész? – kérdezte Rákusz.

– Úgy láttam, igaz, csak belenéztem. Viszonylag jó felvétel.

– Kösz, isten veled – mondta a miniszter, és maga előtt tolva Vidrát, megindult a garázsba. A lépcsőházban a kezébe nyomta a CD-t.

– Tedd a többi közé! Jut eszembe, biztonságos helyen tartod ezeket?

– Nem hiszem, hogy egy házkutatásnál megtalálnák.

– Ha megszorongatnák a töködet, úgyis odaadnád – legyintett a miniszter.

Vidra nem válaszolt.

A kocsiban megkérdezte, hova viheti Rákuszt, mondta, hogy haza. Az úton alig beszéltek valamit. Vidra letette a minisztert a Törökvészi úti villája előtt, ő meg kikerülve a Moszkva tér csúcsforgalmát, a Svábhegyen átvágva a sashegyi házához hajtott.

Otthon betette a CD-t a gépébe. Valóban jó felvétel volt, az egész szobát vette valami nagy látószögű objektív, a fejük fölött lehetett a kamera. Igazából Goczót akarta kikockázva alaposan megnézni, de az törölte azokat a részeket, ahol ő is látszott.

Háromszor is visszatekerte azt a részt, ahol Rákusz azt mondja, hogy „régóta dolgozunk együtt, amit ő mond majd neked, az olyan, mintha én mondanám, és amit neki mondasz, mintha az én fülembe súgnád”.

– Nagyon jó! Ez nagyon jó. Három-null, Dobos – mondta Vidra, és kivette a CD-t. Szívesen elújságolta volna valakinek ezt a sikerét, de egy kurvának? Barátja meg már jó ideje nem volt. Egy pillanatra elképzelte, hogyan mesélné el ezt régi cimborájának, Bélának, de aztán abbahagyta. Azon kezdett tűnődni, hogy hívjon-e telefonon egy lányt, végül úgy döntött, fáradt már ehhez. Letolta a nadrágját, aztán beírt a keresőbe: napiszex.hu. Nézegette az aznapi ajánlatot, végül a Kemény menet négyesben című filmet választotta.

(10 évvel a rendszerváltás előtt – 4 évvel a rendszerváltás után)

– Minő csodás kevercse rossz s nemesnek az ember! – szavalta Vidra egykori évfolyamtársának és legjobb barátjának, Rovó Bélának, és az eredeti szövegben szereplő „nő” helyett nem véletlenül mondott „embert”. – Méregből s mézből összeszűrve – folytatta, magasba emelve ujját, mire Béla unottan ejtette le a fejét, de Vidra folytatta. – Mégis miért vonz? – itt rövid hatásszünetet tartott –, mert a jó sajátja, míg a bűne a koré, mely szülte őt! – fejezte be diadalmasan.

– Azt hiszed, baszki, hogy ezzel minden szemétségedet megmagyarázhatod? – ingatta a fejét Béla. – A geci kompromisszumaidat, a pártbelépésedet, a kussolásaidat a taggyűlésen, az előadáson ki nem mondott gondolataidat? Mind a korra kennéd?

– Soha nem hazudok a katedráról – vágott közbe Vidra. – Jó, nem mondok ki mindent, de direkt nem hazudok – fejezte be, és arra gondolt, ha ez bejött Kantnak Königsbergben, hát neki is jó lesz itt Pécsen.

– És meddig mennél el, ecsém? – kérdezte Béla. – Ha megkérnének, tartanál speckolt a mai szovjet filozófia eredményeiről, vagy ha hívnának, hát bemennél a pártbizottságra dolgozni? Ember, hát nem látod, hova vezet ez? – mondta némi pátosszal a hangjában Béla, aki a városi ügyészségen volt fogalmazó, és már kétszer utasította vissza a pártbelépést, amire nagyon büszke volt. Úgy gondolta, ez kellő alapot ad neki arra, hogy Vidra fölött ítélkezzen.

– A te terveiddel nekem is ekkora lenne a pofám – mondta Vidra, mert tudta, hogy Rovó Béla hamarosan disszidál. Amerikába megy, és szarik erre az egészre. Már kétszer befizetett társas útra, egyszer Bécsbe, egyszer pedig Rómába, de mindkét alkalommal visszajött, ahogy ő mondta, még nem érett meg a helyzet, de Vidra tudta, egyszerűen megijedt a menekülttábortól, meg attól, hogy talán soha nem térhet vissza. Tervéről azonban nem tett le, ebből merítette erkölcsi tőkéjét, az emigránsok gőgjével ostorozta Vidrát.

– Nekem, úgy látszik, a sors rokkája ezt fonta ki. Az itthon maradást, a rám szabott sors pedig kényszerít – mondta Vidra tűnődve.

– Mi ez a hülyeség?

– Marcus Aurelius Elmélkedéseiben írja ezt – húzta elő Vidra a karcsú kötetet, amit akkoriban mindig magánál hordott –, ne lázadj a sorsod ellen, hanem viseld türelemmel, mert a világon úgysem változtathatsz, hát változtass magadon!

– Dehogynem változtathatsz! Hagyd itt ezt az egészet, gyere velem! – mondta ingerülten Rovó, aki ha érezte, hogy lohad benne az ország elhagyásának vágya, akkor Vidrát ostorozta. – Engem nem törnek be ezek, mint téged! Itt hagyom őket, mint a szart! Majd meglátod, mit viszek én végbe a szabad világban – fogta halkabbra. – Betoji seggnyaló, miért nem jössz velem?

– Hajítsd ki magadból az érzelmeket, és akkor nem érdekel a világ, légy rendületlen, mint a sziklaszirt, melyet a tenger nyaldos! – mondta a kötetre mutatva Vidra.

– Nem lehet veled rendesen beszélni? Te kretén. Nincs valami normális érved a megalkuvásaidra?

– Nem elég érv neked a sztoicizmus kétezer éves bölcselete? – tette vissza Vidra a kötetet a táskájába.

Legszívesebben azt mondta volna, hogy itt vannak a szülei, igazán jól csak magyarul tud, most már háromévente utazhat Nyugatra, társas úttal akár évente is, hogy tulajdonképpen nincs neki komoly gondja ezzel az egésszel. A tanácstól lakást kaptak, és ha szétmennek Csapesszal – mert már voltak erre utaló jelek –, úgy szerződött az egyetemmel, hogy az nála marad. Egy kutatásból most pluszpénz jön, hamarosan adjunktus lesz, nemrég szóltak, hogy taníthatna a marxista-leninista esti egyetemen, itt rengeteg új kapcsolatra tehet majd szert, meg onnan is jön némi pénz. Hát miért hagyná itt ezt? Menne a semmibe, az ismeretlenbe? De ezeket nem sorolta föl Bélának.

– Reménytelen üresség! Az vár itt rád! – mondta ki a végszót Rovó, mint mindig, mire Vidra hívta a pincért, hogy fizetnek.

Béla néhány év múlva aztán tényleg nem jött vissza egy nápolyi társas útról, bevonult a menekülttáborba, hogy kivárja, míg az Egyesült Államokba bebocsátást kap.

Minderről nem levélben tudósította Vidrát, hanem egy magnókazettát küldött, melyen részletesen beszámolt a menekülttábor életéről. A küldemény szerencsésen megérkezett, nyilván a magyar illetékesek, miután végighallgatták, úgy gondolták, menjen csak az üzenet, hisz igazán alkalmas arra, hogy bárkinek elvegye a kedvét a jogellenes külföldön maradástól – ahogy Béla tettét az akkori törvények nevezték –, olyan szomorú képet festett a tábor életéről.

Vidra a Bélának írt levelében csak néhány semmiségről számolt be, aztán hosszas gondolkodás után odabiggyesztette: Lennének híreim a számodra, amire te azt mondanád: Reménytelen üresség! Az vár itt rád! De azért jó lenne egyet dumálni sörözés közben!

A levelek ritkultak, később Los Angelesből jöttek, ahol Béla recepciós lett egy lepukkant szállodában, és csak spanyol szót hallott. Aztán ezek is elmaradtak, mígnem a rendszerváltás után megjelent Béla, és egy langyos tavaszi napon a Szindbád étteremben találkoztak.

– Na mi van, ecsém, te megint talpra estél, mint egy kibaszott macska?! – kiabálta Béla, miközben közeledett Vidra asztalához.

– Hogy érted ezt? Amúgy meg, szia – állt föl Vidra, és megölelte Bélát.

– Hi, man! Jól nézel ki!

– Te is, Béla – mondta Vidra, mert tényleg jól nézett ki. Fodrász vágta haja frissen mosva, nem úgy, mint régen, mikor csimbókokban lógott, és az ócska farmer helyett most acélkék, vékony gyapjúöltönyt viselt, fehér, legombolt nyakú inggel.

– Akkor mi is vagy te, Milánkám, helyettes államtitkár?

– Csak voltam, Bélám.

– Shit, man! Kibasztak?

– Nem. Kiléptem. Most váltok. Pontosabban, elutazom néhány hónapra, aztán majd váltok.

– Te hülye vagy? Akkor hívtalak, nem jöttél, itt maradtál a kommunistákkal. Aztán kikaparják neked a gesztenyét, beleültetnek a tutiba, te meg kilépsz.

– Valahogy így.

– Jövök ide, hogy keverjünk ki magunknak valamit, te meg lelépsz.

– Ne haragudj, Béla, de nem gondoltam rád, amikor kiléptem. Sok minden eszembe jutott, de te nem. Vagy öt éve nem is hallottam felőled.

– Shit, shit – mondogatta Béla.

Aztán elmesélte, hogy az utóbbi években sikeres bróker volt Los Angelesben a Merrill Lynchnél, a pénzvilág minden trükkje a kisujjában, és tarolhatnának együtt.

– Félek, hogy ez momentán nem fog menni – mondta Vidra.

– Baszki, én csak azért jöttem haza, hogy gründoljak egy jó kis investment banking businesst, amihez jól jött volna a minisztériumi beosztásod meg a kapcsolataid. Mert arra van most szüksége ennek az országnak. Összegyűjteni a pénzt, kumulálni a tőkét, és a megfelelő helyekre tolni. Én tudom, hogy működik ez. Tudod, milyen kevesen értenek ehhez?

– Nem – felelte Vidra, mert fogalma sem volt róla, miről beszél Béla.

– Hát senki, ecsém. Én igen, de itt senki.

Nagy nehezen lerázta Bélát, s mielőtt elváltak, kért tőle valami elérhetőséget azzal, hogy ha visszajön, keresni fogja. Egy postafiókcímet adott, és kitért a válasz elől, hogy hol szállt meg. Szóval csóró, gondolta Vidra, nem meri megadni a szálló nevét, mert valami ócska helyen lakik. Húsz évig élt Amerikában, azt mondja, pénzember volt, és most mégsem telik neki egy rendes hotelre. Na, Béla, ezért érdemes volt. Ezért basztattál annyit, hogy menjek én is, „majd meglátod, mit viszek én végbe a szabad világban”, mondogattad. Hát látom. Emlékszel? „Reménytelen üresség, az vár itt rád!” Most én is ezt mondanám neked. Mert tényleg az vár itt rád: a reménytelen üresség, bazmeg, mert fingod sincs, hogy működik ez a magyar kapitalizmus. Ez nem Amerika, Béla, ez Magyarország. Ez Kelet-Európa, udvariasságból mondogatják, hogy Kelet-Közép-Európa, de ez a vadkelet, már majdnem Ázsia.

De mindezt nem mondta. Rájön majd magától.

Még azt is mondta volna, hogy figyelj, Béla, hirtelen tele a hozzád hasonlókkal az ország. Még a másodgenerációs magyarok is jönnek, törik a nyelvet, és marhára tudják, mit kellene csinálni. Csak némi pénzt meg hatalmat kapjanak hozzá, és akkor megmutatják a tutit, hogy merre van az előre. Mint te azzal az investment bankkal. Csak azt felejtitek el hozzátenni, hogy közben jól megtömnétek a zsebeteket. De ezeket sem mondta, csak magában füstölgött.

Vidra, mikor egy kereskedelmi bank elnöke lett, kiderült, hogy három jól fizetett tanácsadót választhat maga mellé. Nem volt szüksége tanácsokra, ezért úgy döntött, hogy segít régi barátján, az egyik tanácsadónak Bélát hívja.

Addigra már eltünedeztek a régi cimborák, ha olykor összefutottak valahol, névjegykártyát cseréltek, hogy csörögj rám, és üljünk le egy italra, de valahogy mindig elmaradtak ezek a hívások. Érettségi és évfolyam-találkozókon is fogadkoztak, hogy hamarosan összejönnek egy beszélgetésre, de mindenkit elsodortak a hétköznapok. A régi barátságok helyett a család, az üzleti érdekek kínálta alkalmi haverságok töltötték ki a társas életre fordítható szűkös időt. Vidra örült, hogy egykori barátjával megújul a kapcsolata. Jó lesz fölemlegetni a közösen töltött régi időket.

A Véndiák étteremben találkoztak. Béla beszámolójából kiderült, hogy az eltelt két évben elkészítette egy befektetési bank megvalósíthatósági tanulmányát, de ezzel a „feasibility study”-val, melyet orrhangon, amerikai akcentussal ejtett ki percenként tízszer, mindenhonnan elhajtották. Aztán hamarosan meg is érkeztek a nagyobb külföldi befektetési intézetek, hogy megalapítsák magyar filiáléjukat, és ezzel Béla tervei végleg füstbe mentek.

Ebben az időben még volt némi megtakarított pénze, főleg, mivel egy hajdani évfolyamtársuknál élt, így a kvártélyért nem kellett fizetnie. Igaz, a kosztba beszállt ő is, de főleg a főzéssel és a takarítással járult hozzá Ildikó költségvetéséhez. Ugyanis Madár Ildikó, Vidra egykori kommunás barátnője fogadta be, aki ekkorra már elvált, és egy kerületi polgármesteri hivatal gyámügyi csoportja élén darvadozott.

Úgy fél évig tartott e csöndes idill, amikor is egy három évvel alattuk járó lánnyal futott össze egy akkoriban nyílt Julius Meinlben. A lovagias Béla segített neki hazacipekedni a Rózsadombra, mert ott lakott Pálma, aki jól menő ügyvédi irodát vitt. Miután Béla letette a kamrába a csomagokat, és látta a polcokon fölhalmozott italkínálatot, melyet a hálás ügyfelek hordtak össze az ügyvédnőnek, mindjárt ott is maradt egy évre. A holmijáért két nap múlva ment csak vissza Ildikó lakásába, mikor tudta, hogy az nincs otthon. A kulcsot a postaládába dobta, egy papírlapba csomagolva, melyre azt írta: „Bocs, nekem most mennem kell. Köszönöm. Szép volt.” Ildikó azt hitte, Amerikába ment vissza, csak fél év múlva látta meg Bélát a Bem mozi előcsarnokában. Addig verte a fejét egy félliteres kólásüveggel, amíg az elmenekült.

Aztán Pálmától is lelépett, mert megismerkedett Vicával, a huszonöt éves reklámgrafikussal, akinek szülei jóvoltából volt ugyan egy másfél szobás lakása, ahol Béla lakhatott, de a lány nem keresett túl sokat.

– És most mihez fogsz? – kérdezte Vidra, miután elmondta neki Béla a nőügyeit, melyek egyúttal üzleti ügyeit is jelentették. – Ez a csaj, ez a Vica nem tud eltartani, azt tudod.

– Kösz, hogy mondod, magamtól nem jöttem volna rá, baszki – felelte, és dühösen kortyolt a söréből. Majd visszakérdezett, most először érdeklődve Vidra felől, pedig legalább egy órája beszélgettek már.

– És te mit csinálsz?

– Én a jövő héten állok be dolgozni.

– Aztán mi leszel, ecsém?

– Egy kereskedelmi bank elnöke.

Béla nem szólt semmit, az utolsó csöppig kiitta a sörét, lecsapta a korsót, aztán Vidra arcát fürkészte, hogy szórakozik-e vele. De látta, komolyan beszél.

– Hogy te? Bankelnök?

– Így alakult.

– Baszki, ilyen nincs. Én, akinek a kisujjamban van az investment banking, én meg… – de nem folytatta. – Te meg, akinek fingja sincs az egészről, mert ugye, nem mondod, hogy van fogalmad róla?

– Nem mondom – vonta meg a vállát Vidra, aztán mutatta a pincérnek, hogy hozzon még két korsót.

– A múltkor az a minisztériumi szarság. Most meg ez. Bazmeg, mit csinálsz te?

– Semmit. Várok. A lényeg, hogy nem szabad akarni. Vagy az öledbe pottyan valami, vagy nem – felelte Vidra.

Persze pontosan tudta, ahhoz, hogy az ölébe hullott ez a munka, neki is tennie kellett ezt-azt, amire nem volt túl büszke, de ezt nem mondta Bélának, pont úgy, mint amikor arról hallgatott, hogy hamarosan a foximaxin lesz óraadó.

Hogy jobb kedvre derítse Bélát, előjött a farbával:

– Lehetnél a tanácsadóm.

– Aztán mennyiért? – mondta sötéten Béla.

– Havi négyszázezerért.

Mikor felfogta Béla az összeget, valószínűleg átváltotta magában dollárra, kisimultak a vonásai, és vidáman kérdezte:

– Na, és milyen tanácsokra gondolsz, ecsém? Mert abban jó vagyok.

– Semmilyenekre.

– Hogyhogy semmilyenekre? Figyu, én bejáratos voltam LA-ben a J.P. Morgan Chase-be, a Bank of Americába, a Wells Fargóba…

– Béla! A lényeg, hogy soha ne dumálj nekem a bankról. Mesélj a csajaidról, a kúrásaidról, menjünk el néha sörözni, de ne adjál nekem semmiféle tanácsot. Érted?

– De akkor mi ez az egész?

– Az, hogy fasza csávó vagyok. Van egy ilyen lehetőség, alkalmazhatok néhány tanácsadót, te leszel az egyik, kapsz rendesen dellát, a lényeg, hogy havonta egyszer gyere be a díjadért, vagy, tudod mit, inkább utaljuk, nyilván van számlád, aztán erről ne beszéljünk többet. Rendben?

– Rendben – felelte Béla kényszeredetten.

Béla eleinte valóban csak a pénzét vette föl, és az újból bevezetett heti sörözéseiken sem hagyta Vidra, hogy banki ügyekről beszéljen, de barátja egy alkalommal mutatta neki, milyen névjegyeket csináltatott. A neve alatt az állt, hogy elnöki főtanácsadó. Vidra rosszat sejtett.

– Mi az, hogy főtanácsadó?

– Majd meglátod – felelte sejtelmesen Béla.

Kiderült, hogy Béla mindenfelé osztogatta ezeket, magyarázta, hogy mekkora befolyással bír a bank belső ügyeire, és nyilván egy ilyen handabandázásának lett az eredménye, amit az egyik sörözésük alkalmával elővezetett.

– Ecsém, egy takarítócég tulajdonosával ebédeltem a héten. Nagyon jó figura, feltétlen találkoznod kell vele.

– Béla, én egy bank elnöke vagyok, nem a rákospalotai hulladékégető műszakvezetője.

– Várjál, ecsém, tudom, miről beszélek. Nézz utána, kik takarítják azt a baszom nagy székházatokat!

– Hagyjál már a hülyeségekkel!

– Csak ezt az egyet kérem, tudd meg, kik takarítanak nálatok!

– Béla, bazmeg, láttam múltkor néhány takarítónőt az épületben. Gondolom, ők takarítanak.

– Értesz te engem, ne add itt a hülyét!

Vidra tényleg értette, ezért megkérdezte a fenntartó részleg vezetőjét, ki takarítja a székházat, mire azt a választ kapta, hogy a bank saját alkalmazottai az ellátó részlegtől.

– Nálunk nem csak banki szakemberek dolgoznak, hanem még takarítók is? Miért nem külső, profi céggel végeztetjük ezt?

– Már mi is gondolkodtunk ezen, de még nem született döntés.

– Hát szülessen!

– Rendben. És ismer az elnök úr valami profi céget?

– Majd utánanézek. Biztos akad valaki – felelte Vidra.

Béla ismerőse a Hiltonba hívta őket ebédre, ahova még Vidra szolgálati kocsijánál is nagyobb limuzinnal érkezett a takarítófőnök. Kiugrott, a slusszkulcsot a szürke pelerines, szürke cilinderes portás kezébe nyomta, és megölelte Bélát, mert ők is akkor értek oda. Az ebédnél kiderült, több bankot, áruházat, irodaházat takarít a cége, nála jobb referencialistájú takarítócéget nem is találhattak volna. Hozott egy írásos ajánlatot, irodákra, négyzetméterre kiszámolva, ezek szerint már megszerezte valahonnan a bank alaprajzát, amit különösnek tartott Vidra, de nem kérdezett rá, és megígérte, hogy támogatni fogja a kérését. Még abban is megegyeztek, hogy átveszi az állományukból a takarítókat, hiszen jó emberekre mindig szüksége van, ami valószínűleg azt jelenti, gondolta Vidra, hogy ugyanazok a hajnali vonattal Sülysápról érkező asszonyok jönnek majd takarítani.

Később látta, hogy valóban, csak a köpenyük színe változott, ezután a barna helyett kékben jöttek, egy kerek jelvénnyel a mellükön, melyen ez állt: MAX-TAK. Azt, hogy mennyit keresnek az új munkaadójuknál, inkább nem kérdezte meg.

Az ebéd végén a takarítócsászár elővett a táskájából egy díszdobozos Hine Antique XO Premier Cru konyakot, hogy hallotta, szereti az elnök úr az effélét. Vidra megköszönte, eltette, és otthon, amikor kibontotta, látta, hogy az italos dobozban, a palack mellett van egy boríték. Egy jól kibélelt boríték. A fickó profi munkát végeztet majd, talán a banknak sem kerül többe a dolog, rám meg még jöhetnek rosszabb idők is, gondolta, és eltette.

Később kiderült, hogy nem egyszeri alkalomról van szó: havonta jött egy futár egy üveg konyakkal, hol Rémy Martint, hol Hennessyt, hol Martellt hozott, de mindegyik dobozában ott lapult a boríték.

Hogy Béla mikor és mennyit kapott, azt nem tudta, de ő sem járhatott rosszul, mert hamarosan egy nyomdatulajdonossal, majd egy irodaszer-kereskedővel hozta össze, és lassan lecserélődtek a bank külső szállítói. Vidránál meg gyűltek a borítékok.

– Bazmeg, ez nem semmi – mondta Béla sörözés közben, nem sokkal azelőtt, hogy Vidra távozott a bankelnöki székből.

– De ezt csak neked meg Sacinak mondtam el, tartsd a szád!

– Hát, ecsém, te aztán nem vagy kispályás.

– Hogy érted ezt?

– Úgy, ahogy mondom. Négy éven át zsíros helyekre tesz téged ez a Kóbor doktor, te meg föladod.

Ugyanúgy érzem magam, mint húsz éve, gondolta Vidra, amikor azzal basztatott, hogy miért lépek be a pártba. Ugyanúgy játssza nekem az erkölcscsőszt ez a hülye, mint akkor. És én mit csinálok? Ugyanúgy védekezem, mint akkor. Nem értem, miért, dühöngött magában.

– Béla, baszod, hát ki nekem ez a Kóbor, hogy kockára tegyem érte az egzisztenciámat. Rákuszék különben kirúgnak, mint a szart. Sőt, rám küldik a rendőrséget. Ezekkel harcoljak?

– Ne harcoljál. Csak úgy mondtam – vigyorgott Béla.

– Mit mondtál?

– Hogy faszán elárultad az ipsét.

– Hülye vagy te, Béla, hát vagyok én neki párttársa, harcostársa, puszipajtása? Nem vagyok.

– Csak most megint politikai nézetet váltasz.

– Te tiszta hülye vagy! Ahhoz, hogy valaki váltson, ahhoz kellene lenni valaminek, amit levált! Hát osztottam én a nézeteiket? Beléptem én a pártjukba? Csak egyvalakit mutass, akinek dicsértem a programjukat. Soha nem hittem az elveikben, ezért hát nem is tudom megtagadni azokat.

– Azzal tagadod meg, hogy az ellenfeleikhez állsz – bosszantotta tovább Béla, mert Vidra biztos volt benne, hogy nem törődött az elvekkel, csak őt akarta piszkálni.

– Én csak egy némileg logikusabb, a modern világra nyitottabb nézetrendszert segítek eztán. Nem pártkatonának állok, hanem szakmai kérdésekben segítek nekik.

– Azt érted szakmai kérdés alatt, hogy kezükbe adod a megfelelő kompromittáló dossziét?

– Menj te a picsába, Béla – ugrott föl Vidra az asztaltól, és otthagyta.

Csak az ajtóból nézett vissza, középső ujját mutatva neki.

Ahogy sétált hazafelé, Béla járt az eszében. Különös, hogy a diákkorban kialakult kapcsolat, főleg az alá-fölé rendeltség egy életen át nem változik, tűnődött. Béla az én megmondó emberem, legyen bármilyen lúzer, én meg sikeres, mindig ő mondja meg nekem a faszát. Hát tele van ezzel a tököm. Mit képzel ez? És úgy döntött, hogy vége, nem kell neki ez a felső énjét játszó pöcs, elég öreg ő már ahhoz, hogy ne ítélkezzen fölötte egy ilyen Béla.

A baráti kapcsolatokra az idők folyamán, akár hínár a sziklára, kétértelműségek, félreértések és konfliktusok rakódnak. Lekaparhatatlanul. Nem úgy a formális kapcsolatoknál, mert üzlettársakra, korrekt érdekkapcsolatokra szükségem van, ezek szabályai kőbe vésettek, ezeknél nem áll fönn a félreértés veszélye. De a barátokra, akik azt hiszik, mindenbe belepofázhatnak, nincs szükségem. Nem akarok többé barátokat!

Kitörölte a mobiljából Béla számát. Aztán megpróbálta az emlékeiből is kitörölni, ami évek alatt részben sikerült is neki. Tartotta magát a döntéséhez, eztán nem volt már barátja. És úgy látta, egészen jól boldogul ezek nélkül.

(25 évvel a rendszerváltás után)

Vidra eltemette az apját, de az átok nem teljesedett be, ő nem halt meg. Igaz, három év múlva letartóztatták.

Hajnali ötkor jöttek érte a különleges szolgálat fekete overallos fegyveresei. Nem teperték a földre, csak lefogták, megbilincselték, és közölték vele, hogy letartóztatják, a rendőrségen majd ismertetik a vádat, most minden ellenállás nélkül jöjjön velük.

Tulajdonképpen megkönnyebbült. Már napok óta alig aludt, érezte, előbb-utóbb eljönnek érte, azt is sejtette, hogy ezek a fekete ruhás, maszkos fickók jönnek, hiszen azokért is ezek mentek, akikre néhány hónapja még ő küldte rá a rendőrséget.

Megvolt a kontaktembere, egy ezredes a Gyorskocsi utcából, vele szokott találkozni egy Varsányi Irén utcai pizzériában, ahol az ezredes kizárólag Margarita pizzát rendelt, és mindig megkérdezte.

– Tudja, Vidra úr, miért hívják ezt Margaritának?

– Fogalmam sincs – felelte ilyenkor Vidra, és mindig elcsodálkozott, hogy egy ilyen magas rangú nyomozó ennyire nem emlékszik rá, hogy nem egyszer mesélte már ezt a történetet.

Bár lehet, hogy emlékszik, csak valamiért szereti ezt újra és újra elmondani, tűnődött, és tulajdonképpen nem bánta, mert amúgy nemigen volt mit beszélnie az ezredessel. Hozta a feladatot, átadta a dossziét a rendőrnek, és nem értette, miért kell nekik együtt ebédelni. Valamiért ez így alakult. Talán, mert ő fizetett, és szerette az ezredes a potya ebédet, talán még az előző, most ellenzékben lévő kormány alatt szoktatta rá erre valamelyik elődje. Soha nem derült ki.

– Margherita olasz királyné miatt, akit nápolyi látogatásakor egy helyi pizzás ezzel fogadott. Erre az alkalomra találta ki ezt a remek fogást – piszkálta meg a rendőr villájával az éppen elébe tálalt pizzát. – A paradicsom piros, a mozzarella fehér, a bazsalikom meg zöld. Érti, Vidra úr, az olasz zászló! – kiáltotta diadalmasan.

– Hát, ez igazán érdekes – mondta ilyenkor Vidra.

Mikor befejezték az evést, Vidra akkurátusan megtörölte a száját, a bajuszáról különös gonddal dörzsölgette le a vörös szószt, aztán előhúzta a dossziét.

– Lenne itt egy csúnya ügy, ezredes úr. Okirathamisítás, befolyás vásárlása, tőkebefektetési csalás.

– Jó vastag – fogta kézbe az ezredes a dossziét. – Megint helyettünk dolgoztak, Vidra úr.

– Igyekszünk, ezredes úr. Aztán, hogy megállnak-e a bizonyítékok, döntsék el maguk. De persze nincs ez kőbe vésve, nyugodtan szélesíthetik a kört, sikkasztás, csalás, hűtlen kezelés, tartozás fedezetének elvonása, minden, amire csak a leghalványabb gyanú is felmerül. Szabad kezet kapnak. Csak azt ne mondják, hogy ártatlan a fickó, mert mi pontosan tudjuk, hogy nem az. Ha ért engem.

– Má’ hogy ne érteném, Vidra úr, hát nem először…

– És nem is utoljára. A felelősség persze nem a maguké. Majd kiderül, az ügyészség miben emel vádat.

– Úgy tűnik, lesz vádemelés?

– Most még igen. De, tudja, isten útjai kifürkészhetetlenek – biccentett a Duna irányába, amerre a parlamentet sejtette.

– Ellenzéki vagy kormánypárti?

– Kormánypárti – fintorodott el Vidra, mert mostanában jobbára saját párttársaira dolgozott a csapatával. Amióta kitört a háború odafenn.

Nem nagyon szerette ezt, de nem kérdezte meg tőle Rákusz Gál miniszter, hogy kedves Vidra, ezúttal kit lenne kedved megvádolni. Azt ő döntötte el, már évek óta dolgozott neki. Egyre gyakrabban meg nem arról volt szó, hogy megvádolnának bárkit is, csak Rákusz szerette tudni, hogy vezetőtársai miben ügyködnek éppen. Komoly adatbankot gyűjtött össze Vidra ezekről a disznóságokról, melyek betárazva várták, hogy Rákusz kilője őket, vagy csak jelezzen az érintettnek, jobb, ha mellé áll.

Ha indult egy új ügy, behívatta Vidrát magához Rákusz, vagy a személyi titkárát küldte át az irodájába, ami ekkor a közmédia üvegpalotájában volt. Elnöki főtanácsadó, állt Vidra ajtaján, bár az elnöknek nemhogy tanácsot nem adott, még csak nem is találkozott vele. Az egész csapatának ugyanazon az emeleten volt az irodája, a lehallgató szakembernek, az aranykezű hackernek, a dörzsölt nyomozónak, mind a húsz emberének.

Miközben Vidrát bilinccsel a kezén a Gyorskocsi utcába szállították, azon tűnődött, vajon az ő ezredesével beszélte-e meg ezt is valaki. És ki? Lehet, hogy a Varsányi Irén utcai pizzériában találkozott azzal is? Persze pontosan tudta, hogy több csapat is működik, lassan az összes nagykutya kiépítette a saját magánhadseregét, némelyeknek egyenruhás gárda is jutott, egyre nagyobb divat lett ez. Más hatalmasságok meg a hozzájuk közel álló pénzelosztó helyekre telepítették bizalmi embereiket. Nagy állami vállalatok, minisztériumi háttérintézmények állományában álltak ezek a bizalmas munkára bevethető specialisták.

Mindig megborzongott, ha a Gyorskocsi utcai Bűnügyi Főosztályra kellett mennie. Félelmetesek voltak a hatalmas acél forgóajtó fogai, ahogy bezárultak mögötte, a homályos, vedlett falú folyosók, az áporodott bűz, amit magában a félelem szagának nevezett el. Most, hogy nem maga jött, hanem hozták, most volt igazán nyomasztó a háta mögött összezáruló vasfogak kelepelése, és ahogy a fogdahelyiségek felé közeledtek, a nyirkos dohszag sokkal erősebb lett, mint a rendőrségi szárnyban.

Vidra öklendezni kezdett, bár az is lehet, gondolta, hogy nem a szagtól, hanem a félelmétől. Tudta, azt tesznek vele, amit akarnak. Vádakat, bizonyítékokat koholhatnak, de akár meg is ölhetik. Voltak már erre példák. Aztán eszébe jutott, hogy tulajdonképpen jó jelnek veheti, hogy nem ölték meg mindjárt a rendőrségi kocsiban. Az, hogy most bezárják egy fogdába, azt is jelentheti, hogy hamarosan kérnek tőle valamit. És azt is sejtette, hogy mit.

Rákusz Gál miniszter a bandaháborúban most vesztésre állt a Főmérnökkel szemben. Lehetett hallani, hogy hamarosan eltávolítják, a strómanok üzemeltette cégeitől meg elvonják az uniós pénzeket. Rákusz egy éve már nemcsak védekezett, hanem támadott is, használni kezdte a terhelő anyagokat, melyeket Vidráék gyűjtöttek össze. Egyre többen féltek már tőle a pártból.

Vidra magánzárkába került, két napig csak az ételt adták be neki, de nem szólt hozzá senki, kihallgatásra sem vitték.

A harmadik nap aztán jött érte két rendőr, és átszállították a Kozma utcai börtönbe. Nem értette, miért. Nem tűnt jó jelnek, hogy egy városszéli börtönbe viszik, messze a kihallgatóitól, akik közül még egyet sem látott. Puhítani akarják, hogy mielőbb megtörjön, tűnődött, mikor bevezették az ügyeletes tiszt irodájába.

– Azt üzenik magának, ha valami mondanivalója lenne, csak dörömböljön, és szóljon a fegyőrnek, hogy Barabás századossal akar beszélni – mondta a tiszt, aztán intett, hogy vihetik.

– Értettem – felelte Vidra.

És valóban értette. Rákusz véglegesen meggyengült. Elindult a végső leszámolás.

Ha átadok nekik mindent, magamat is bűncselekményekkel vádolom, gondolta, és akkor már szabályos, nagy nyilvánosság előtt zajló perben ítélnének el. Így viszont megölhetnek. Igaz, a bizonyítékok meg a leleplező iratok nem lesznek a kezükben, nem tudhatják, hol bukkannak majd ezek elő.

A régi szárnyba vitték, ahol kovácsoltvas korlát szegélyezte körfolyosók futnak körbe, melyet, mint egy nyúlketrecet, drótháló határolt, nehogy leugorjanak a rabok.

Amikor az okkersárga, ormótlan ajtó bezárult mögötte, három férfit látott a szűk cellában. Két vézna cigány fiút, alig múlhattak húszévesek, és egy tagbaszakadt, harminc-negyven közötti férfit, dagadó izmokkal.

– Vidra Milán vagyok. Előzetes – mondja bizonytalanul.

A két fiú, akik az egyik alsó ágyon kártyáznak, csak egy pillantást vetnek rá, aztán megint a lapokba merednek.

A bikanyakú tűnődve méregeti. Vidra úgy látja, hogy bár gorillateste van, elég értelmesnek tűnik a feje, és nem buta a szeme.

– Vénszar – mondja végül.

– Hogy mondja? – kérdi Vidra elhaló hangon.

– Úgy mondom, hogy Vénszar. Ez lesz a neved – mondja ki a verdiktet a bikanyakú. – Hány éves vagy, Vénszar?

– Már hogy én? – próbálkozik Vidra.

– Nehéz a felfogásod. Persze, hogy te. Most mondtam, te vagy a Vénszar! Ez a kis szopós szájú itt Tamara, ez meg a Kisfaszom – mutat a fiúkra, akik a nevük hallatán fölnéznek a kártyából, de csak egy pillanatra, aztán tovább játszanak.

– Tehát? Hány éves vagy, Vénszar?

– Hatvankettő – feleli Vidra.

– Akkor jó nevet találtam neked – bólint a bikanyakú, aztán magára mutat – Nagyfőnök. Engem Nagyfőnöknek kell szólítanod – dől vissza az ágyára, és folytatja a képregényolvasást.

Vidra végigméri a homályos cellát, mocskos, fedél nélküli vécé, egy repedt mosdókagyló, két emeletes ágy és egy négyfachos keskeny szekrény a berendezés. Bepakol az ajtó nélküli szekrény üres polcára, aztán megáll a Nagyfőnök feletti ágynál, ez tűnik egyedül üresnek, de nem mer fölmászni.

– Vénszar, ugye nem akarod az arcom fölé tolni a büdös seggedet? – kérdi a Nagyfőnök, anélkül, hogy letenné a képregényt.

– De hát hova? Hova…

– Leveszed a matracot, és lerakod a földre.

– De itt nincs is hely.

– Keressél, Vénszar!

Végül Vidra a vécé mellé, a csap alá vackolja be magát, a matrac hosszából és szélességéből is vissza kell hajtania, ezért nem tudja rendesen kinyújtani a lábát, amikor lefekszik.

Kucorog a foltos, büdös matracon, és elsírja magát. Hang nélkül rázkódik a válla, végigfolynak a könnyek az arcán, és arra gondol, hogy ő, a hajdani egyetemi oktató, az egykori államtitkár, az elmúlt időszak egyik irigyelt, nagy hatalmú szürke eminenciása most páriaként kushad egy ótvaros cellában.

Hamarosan mind a három cellatársát kiviszik sétára, de neki nem szólnak az őrök. Mikor egyedül marad, vizel, miközben elképzeli, milyen lesz, ha majd rá kell ülnie a vécére, aztán eszébe jut, hogy neki is végig kell nézni ennek a három embernek az ürítését, éjjel meg jó, ha nem pisálnak rá, olyan közel fekszik a vécékagylóhoz.

A séta után a Nagyfőnök vidáman hátba veri.

– Hallom, mekkora király voltál kint.

– Hol hallotta?

– A sétán mesélték. Gyorsan terjednek itt a hírek. Gondolom, jól ki vagy tömve zsével. Nem kell örökbe fogadnod, de nem bánnám, ha egy kicsit gondoskodnál rólam. Az fasza lenne, nem, Tamara?

– De – néz föl a lapokból a fiú, mert, ahogy belépnek, újra kártyázni kezdenek.

Vidra a matracán ül a csap mellett. A Nagyfőnök leguggol mellé, és a fülébe súgja.

– Figyelj, Vénszar, nem öllek meg, nem kúrlak cafatokká, ha rendesen fizetsz.

– Oké, igyekszem. Örülök, hogy nem öl meg, de ahhoz a kúráshoz én már öreg lennék – súgja Vidra.

– Csak hiszed, Vénszar, itt némelyiknek már úgy szét van kúrva a segge, hogy a tiéd biztosan szűkebb. Igaz, Kisfaszom? – kiáltja el magát. – Ugye rendesen szét van már kúrva a segged?

– Szét – feleli a fiú.

– De kivételt azért nem tehetek. Nem mutathatok rossz példát, mert ez a két kis köcsög elterjeszti rólam, hogy puha pöcs lettem – súgja Vidra fülébe. – Akkor vége a tekintélyemnek az egész kóterben. Érted?

– Értem – feleli Vidra.

– Szóval olykor téged is fel kell hogy húzzalak a farkamra – sóhajt, aztán némi tűnődés után megkérdi. – Tudsz rendesen szopni?

– Még nem próbáltam.

– Épp ideje, hogy megtanuld. Megkérjük Tamarát, hogy tanítson meg. Ő aztán tudja, hogy kell. Tamara, megtanítod szopni a Vénszart! – szól oda a fiúnak.

– Igenis, Nagyfőnök – feleli az.

A villanyoltás után szokatlan zajokat hallott Vidra, a hús csattogását, nyögéseket, cuppogást, visszafogott kéjes hörgéseket, de őt senki nem bántotta. Amikor csönd lett, akkor sem tudott elaludni, folyton az járt az eszében, hogy tálaljon-e ki mindent, és akkor azok ölik meg, vagy hallgasson, és akkor itt csinálják ki. Nem tudta eldönteni.

De ha néha rövid időre elaludt, abban sem volt köszönet, mert folyton az apja jelent meg előtte, pontosabban, az apja szelleme, mert tudta álmában, hogy az apja meghalt, valami oszladozó testtel, ködben kísértett, és azt mondogatta, hogy szégyent hoztál, Milán, a családra! Kitagadlak, megátkozlak, suttogta. A szellem egészen valóságosnak tűnt, mikor fölriadt, akkor is látta, s bár nem hitt az effélékben, most elbizonytalanodott: apja vajon nem a korábbi be nem teljesedett átka miatt jött vissza kísérteni? Végül már maga sem tudta, hogy alszik-e, vagy ébren van. Amikor fölült, és hátát a falnak támasztotta, lassan tisztulni kezdett a feje, tudatosítani akarta magában, hogy ez csak egy rémálom, de mikor hallotta a börtön különös éjszakai neszeit, és ráeszmélt a valóságra, az még szörnyűbbnek tűnt.

Aztán hajnalban, amikor megint az apjával viaskodott, az öreg éles hangon rákiáltott, és valami fénnyel az arcába világított, felébredt. Fölkapcsolták a villanyt, és már zörgött a folyosón a kézikocsi a reggelivel. Beadták az ételt, de mielőtt bárki hozzáfoghatott volna, a Nagyfőnök kiosztott három kis bádogbögrét.

– Gyerünk, köcsögök, csináljátok! – mondja.

Vidra értetlenül nézi a bögrét, aztán látja, hogy a két roma a fal felé fordul, és önkielégíteni kezd.

– Gyerünk, Vénszar, rántsál rá te is! De gyorsan, ne kelljen rád várnom!

Vidra tiltakozni próbál, de belátja, nincs értelme. A csap mellé áll, a falnak fordul, és rángatni kezdi a farkát. Behunyja a szemét, egykori tanítványára, Tóth Ágira, a gyűrűs hajú démonra gondol, hallja a fiúk lihegését, és megpróbálja elképzelni, hogy Ági zihál, mint amikor először fölcsalta őt magához. Merevedése támad, ekkor a nála húsz évvel fiatalabb Mariannt képzeli maga elé, akibe negyvenöt évesen szeretett bele, és teljesen megőrjítette a fiatal lány szabadossága.

Maga is alig hiszi, de végül sikerül beleélveznie a bádogpohárba.

A Nagyfőnök elveszi tőle a bögrét, a többieké már a kezében, hozza a füles alumíniumpoharát a Nescaféval, belerázogatja mindhárom pohár tartalmát, aztán ki is öblíti őket a kávéval, a szájához emeli, és egy hajtásra kiissza. Végül földhöz vágja a pléhpoharat, és verni kezdi a mellét.

– Belém szállt az erőtök, köcsögök. Megittam a reggeli koktélom, itt van bennem az összes férfierőtök. Megeszlek, szétmorzsollak, szétkúrlak benneteket. Értitek?

– Értjük, Nagyfőnök – mondja katonásan Kisfaszom, aztán Tamara is megszólal.

– Igen, értjük, Nagyfőnök.

– Mi van, Vénszar, te nem érted? – ragadja meg Vidra nyakát, és erősen szorítja.

– De, értem – feleli Vidra rekedten.

– Értem, Nagyfőnök – súgja Nagyfőnök.

– Értem, Nagyfőnök – ismétli Vidra.

Vidra három napot töltött a Kozma utcai börtönben. Részt vett a reggeli koktélok elkészítésében, egyszer rámászott a cellafőnöke, és a Tamaraként emlegetett fiú megtanította szopni. A tanulás közben többször elhányta magát.

A legelviselhetetlenebbek mégis az éjszakák voltak, amikor már nemcsak álmában, hanem éber szendergésében is az apja szelleme kísértette. A második éjszakán már úgy érezte, egész éjjel vele van, áll a matrac mellett, gúnyosan mosolyog, néha meg olyanokat mond, hogy „Börtöntöltelék. Szégyelld magad, te bűnöző!” Máskor meg faggatja: „Na, fiam, akkor ki záratott be engem abba az elfekvőbe?” Vidra motyogott, hogy nem volt az elfekvő, apám, az egy drága, elegáns otthon volt, de az apja csak kiabált, hogy elvetted a szabadságomat, de most téged zártak be, és itt fogsz megdögleni.

A harmadik napon már olyan fáradt volt, hogy napközben is látta az apja szellemét. Amikor a Nagyfőnök megfogatta vele a vaságya támláját, és hátulról hágni kezdte, akkor is ott áll mellette az apja, és üvöltött: „Tudom, hogy te zárattál be! Valld be! Valld csak be, nagyokos! Látod, utolért az átkom!”

Vidra a negyedik nap reggelén kezdte csak verni cellája ajtaját.

– Barabás századossal akarok beszélni!

Az ügyeletes tiszt irodájába vitték, ott megkapta a civil ruháját és két óra várakozás után megérkezett érte az autó. De nem a rendőrségre vitték, hanem, miután áthajtottak Budára, a hegy felé indultak, és az Istenhegyi út egyik csendes mellékutcájában álló villa kertjébe állt be a kocsi. Vidra ismerte a helyet, Rákusz Gállal járt már ebben az épületben egy titkos találkozón. A civil ruhás nyomozó átkísérte az előkerten, kopogott a bejárati ajtón, és mikor az kinyílt, belökte Vidrát, ő pedig kint maradt.

Vidra a félhomályos előszobából a szoba felé indul. Bent a fotelben egy férfi ül.

– Szevasz, Milán, hogy vagy mindig? – kérdi kedélyesen.

Vidra nem válaszol. A férfi folytatja.

– Kapsz három napot. Itt maradsz ebben a lakásban, a fiúk majd hoznak ételt, meg vigyáznak rád, nehogy lelépj, meg a lábadra is kapsz egy nyomkövetőt. De előbb hazavisznek, vagy oda, ahol rejtegeted a cuccot, összepakolsz, a laptopodat, a CD-ket, iratokat, mindent, ami fontos lehet nekünk. Aztán leírsz szépen mindent. Kézzel. Itt vannak az üres lapok meg a tollak.

– Mire gondolsz, Géza?

– Pontosan tudod te azt, Milán. Most miért szórakozol velem? Vissza akarsz menni a Kozma utcába?

– Mit írjak le?

– Írsz egy listát, hogy kit figyeltetek meg engedély nélkül, kit vádoltatok meg hamisan…

– De általában nem voltak hamisak a bizonyítékok…

– Ne okoskodj, Vidra. Tehát elismered a titkos megfigyelést, és hogy Rákusz megbízására hamisan vádoltátok meg emberek tucatjait. Egyenként leírod, kit miért figyeltetek meg vagy vádoltatok meg. Mi majd kiválasztjuk, mit használunk ebből fel. És a legfontosabb: a végén minden adathordozót átadsz, amit évek alatt gyűjtögettetek azzal a szemét Rákusszal. Világos?

– Világos – bólint Vidra. És örül, hogy nem egy nyomozóval, hanem egy miniszterrel, egykori teniszpartnerével kell erről tárgyalnia. Aki, úgy tűnik, most a Főmérnök leghűségesebb samesza.

– Mi van Rákusszal? – kérdi Vidra.

– Jó helyen van – feleli a miniszter.

– És ha mindent átadok és leírok, akkor mi lesz velem? – kérdi, és majdnem hozzáteszi, hogy akkor megöltök?, de aztán meggondolja magát.

– Arra gondolsz, hogy megölünk-e?

Vidra bólint.

– Nem. Nem ölünk meg. Szépen átadsz mindent, és eltűnsz innen.

– Úgy érted, Pestről?

– Dehogyis.

– Az országból?

– Nem, a kontinensről. Meghúzod magad valahol Ázsiában vagy Dél-Amerikában valami banánköztársaságban, amivel nincs kiadatási egyezményünk, és kölcsönösen elfelejtjük egymást. Szerintem nagyvonalú ajánlat. Az ingatlanaid és ingóságaid maradnak, majd én gondoskodom azokról. Szeretem azt a sashegyi villádat.

– Én is – mondja Vidra, aztán hallgatnak.

Vidra megpróbálja elképzelni az új életét, de sehogy sem sikerül. Egy biztos, gondolja, nem leszek nevetséges öreg tanár, mint Miska adjunktus, amitől annak idején tartottam.

– Ha van a bankban pénzed – töri meg a csendet a miniszter –, és tudom, hogy van, azt magaddal viheted, de soha nem jöhetsz vissza. Nem levelezel, nem adsz jelt magadról, hanem kussolsz. Rákusz Gál tárgyalására már nem jössz, csak az írásos vallomásodat csatoljuk a peranyaghoz. Nem lesz szembesítés, nem kell a gazdád szemébe nézned. Ismeretlen helyre távoztál. Elszöktél. A körözés ki lesz adva ellened, de csak az Europol nyomoz majd utánad.

– Kösz – mondja Vidra.

– Na, isten veled – áll föl a férfi. – És ha lesznek teniszpályák arrafelé, akkor gyakorolhatnád az adogatást. Mindig szarul szerváltál. Az indításnál nem engedted le elég mélyre a hátad mögött az ütőt.

Mutatja a mozdulatot, és magára hagyja Vidrát.

(11 évvel a rendszerváltás előtt)

– Figyelünk téged, Milánkám, látjuk, jól haladsz – mondja Vidra tanársegédnek a tanszékvezető, egy évvel a munkába állása után.

– Kik figyeltek, professzor úr?

– Hát én meg az elvtársak.

– Milyen elvtársak?

– Hát a pártbizottságról.

– Ők is figyelnek? Hallottak a Platón speckolomról?

– Ha arról nem is, de látják, hogy rendes gyerek vagy, Milánkám, semmi balhé, ellenzékieskedés, rendes családból jössz, köztünk a helyed.

– Hol köztetek, professzor úr?

– Hát a pártban, Milánkám!

Vidra nem szól semmit, a tanszékvezető is hallgat, aztán egy almát húz elő a fiókjából, és hámozni kezdi.

– És nem lehetne, hogy mégse, professzor úr? – kérdi végül Vidra.

– De lehetne – feleli a kövér férfi, majd nyelve hegyét kidugva minden figyelmét arra összpontosítja, hogy a hámozott héjkígyó el ne szakadjon.

– Hogyan?

– Belépsz a munkásőrségbe, és akkor nem kell belépned a pártba.

Vidra hátradől a fotelben, ahol eddig feszülten előrehajolt, és elképzeli magát az egérszürke egyenruhában, sapkáján a vörös csillaggal, kezében dobtáras géppisztollyal, aztán megint előredől, és összehúzza magát, mint akit ágyékon rúgtak.

– De ha se párt, se munkásőrség, akkor nehogy ám megkeressenek az elvtársak – mondja a hámozásból föl sem nézve a professzor.

– Az elvtársak, akik figyelnek?

– Nem, ezek még nem figyelnek. Onnan szemből – biccent az ablak felé, amely mögött, a tér túloldalán a megyei rendőr-főkapitányság épülete áll. – Az állambiztonságiak. Egy pártonkívüli a marxizmus tanszéken, aki még csak nem is munkásőr, hát ezt az isten is informátornak teremtette! Keresnek valami kis disznóságot az életedben, aztán hopp!

Abbahagyja a hámozást, alaposan végigméri Vidrát, mintha az a disznóság mindjárt látszana is rajta, de aztán megint az almára pillant, tovább hámoz, végül diadalmasan fölemeli az egy darabban maradt, spirálban tekeredő almahéjat, és óvatosan leengedi a hámozott alma mellé a tányérba.

– Starking, a kertemben termett.

– És ha belépek a pártba, akkor szabadon választhatok kutatási témát?

– Akkor azt választasz, amit csak akarsz – feleli a tanszékvezető, majd fölemeli a héjkígyót, a végét a szájába dugja, és enni kezdi. Csámcsogva rág, miközben az egyre rövidebb lesz.

– Akár Kierkegaard-t vagy talán Wittgensteint is választhatnám?

A professzor csak akkor felel, mikor a kígyó teljesen eltűnik a szájában.

– Nem, azokat nem – ingatja a fejét.

– Akkor mit?

– Mondjuk, Marx közösségelméletét – feleli a professzor teli szájjal.

– De hát most is azt kutatom, pártonkívüliként.

– Nagyon szeretem a héját! Tudod, Milánkám, tényleg ebben van a vitamin.

– Akkor miért hámozod le, professzor úr?

– Hát nem látod? Hogy megegyem.

– Adsz nekem némi időt, professzor úr, hogy meggondoljam ezt a dolgot?

– Adok – nyeli le a héj utolsó darabját, és négyfelé vágja az almát.

– Akkor majd jövőre térjünk vissza rá, professzor úr.

Vidra kissé megnyugszik, mert felvetésére nem mond semmit a professzor, hanem bicskájával a magházat kezdi farigcsálni, és a magokat egyenként a szájába hajigálja. Végül hangos ropogtatás közepette megszólal.

– Ez is tele van vitaminnal, ha nem tudtad volna eddig. Ígérd meg, Milánkám, hogy eztán megeszed a magot is.

– Megígérem, professzor úr – sóhajtja Vidra. – Ezt a párt dolgot meg majd jövőre folytassuk – áll föl a fotelból, de azonnal visszahuppan, mert a tanszékvezető üvölteni kezd.

– Egy nagy büdös lófaszt, azt jövőre. Már két hete megkértem rád a városi pártbizottságtól az értelmiségi keretet.

– Hogy mit?

– Egy értelmiségi nem léphet be csak úgy a pártba, mert akkor elcsúszna az arány. Ahhoz, hogy téged fölvehessünk, legalább három bányásznak be kell lépnie.

– Hát akkor ne csússzon el, professzor úr, ne baszogassuk már azokat a bányászokat, maradjon csak minden a régiben.

– Te szórakozol velem?

– Nem, professzor úr, de én igazán ráérek, ameddig azok a bányászok megfontolják.

– Mondom, te szórakozol velem! De hiába. Tegnap megkaptad az engedélyt. Holnap elmész Gyulushoz, és a jövő heti taggyűlésen fölveszünk – fejezi be, aztán elmosolyodik, és kövér ujjaival odanyújt Vidrának egy gerezd hámozott almát.

Gyulus a harmincas évei közepén járó, hízásnak indult, rózsaszín bőrű, szőke úrifiú. Többgenerációs orvoscsaládból származik, így már gyerekkorában látta, hogy szülei a betegek fogságában élnek, még vasárnap is benéznek kórházi osztályukra, életük része az ótvaros testek érintése, a rothadó hús és a híg széklet szaga. Mikor meglátogatta szüleit a munkahelyükön, undorral figyelte a beteg testeket, öklendezett a gyomorforgató szagoktól, és már kamaszként elhatározta, hogy semmiképpen sem követi a családi tradíciót. Ő nem lesz orvos, inkább jogásznak tanul.

A jól tanuló fiút benntartották az egyetemen tanársegédnek, ahol lendületes előadásokkal szórakoztatta a diákokat, s mivel csupán szóban volt erős – egyetlen publikációt sem tudott kiizzadni magából –, elvállalta a jogi kar párttitkári tisztjét, ami védettséget nyújtott neki a kirúgástól, mely a tudományos munka hiányában várt volna rá. Párttitkári ars poeticáját – elődei nevetséges ügybuzgósága helyett – a maró cinizmus jellemezte, amit a városi pártbizottságon nem akartak meghallani. Örültek, hogy Gyulus vezetése alatt csend van a jogi kari oktatói pártalapszervezetben, nem ellenzékieskednek, nem írnak alá petíciókat, hát süketséget színlelve védték magukat Gyulus cinizmusától.

– Milán fiam, üdvözöllek a fedélzeten – kezdte, mikor Vidra fölkereste a szobájában. – Jó csapatba, a város legjobb alapszervezetébe kerültél. Erről a kapitány gondoskodik – mutatott magára. – Két feladatod lesz, és ha ezeket betartod, hosszú életed lesz a karon, senki sem mer majd cseszegetni. Egy: befizetsz havi harminc forintot pártbélyegre, kettő: évi négy taggyűlésen részt veszel, de kettőn feltétlenül. Mondom, részt veszel, nem dumálsz, ez az én dolgom, így garantáltan egyórásak ezek a vidámságot sem nélkülöző összejövetelek. Tehát évi háromszázhatvan forint és négy óra, ennyit kérek tőled, és cserébe tied a világ.

– A harminc forintot neked fizetem? – kérdezte Vidra, mert a meglepetéstől nem jutott más eszébe.

– A kérdés jó. A Birkás tanársegéd szedi össze havonta a pénzt. Na mármost, megteheted, hogy adsz neki egy tízest meg egy húszast, de szinte mindenki tíz-, húsz- meg ötvenfilléresben perkálja le neki. Egy pártbélyeg egy marék apró! A taggyűlésen már többször kérte, hozzunk határozatot az apróban fizetés tilalmáról, de ezt rajta kívül senki sem támogatta. Nagyon szórakoztató a Birkás, mikor abba a nejlonzacskójába önti a marék aprót, és közben szitkozódik, majd meglátod – nevetett Gyulus.

Ez a kedélyes „zrikálás” – ahogy az efféle vicceket hívták abban az időben – általános volt a bányászváros jogi karán. A nagyobb bőrtáskákkal járó oktatók jó eséllyel találhattak táskáikban otthon téglákat, súlyos üveg hamutartókat a könyveik mellett, telefonkagylókat kentek be lila bélyegzőfestékkel, és adták kollégáik kezébe, hogy hívásod van, majd röhögtek a lila füleken.

Egy tanévzáró oktatói vacsorán Vidra az öreg adjunktus, Miska mellett ült, aki azért maradt kora ellenére csupán adjunktus, mert egyetlen tudományos cikket sem volt képes megírni. Halászlét ettek az alagsori oktatói menzán rendezett mulatságon, amit az alkotmányjogi tanszék ugyancsak koros adjunktusa főzött, villányi oportót ittak hozzá, amit egy pécsi garázsban mértek.

– A szakérettségi után valami bizottság elé vittek bennünket, és persze nem kérdezték, mi akarsz lenni – szakadt föl Miskából az első liter után. – Csak úgy pofára szortíroztak bennünket. Belőled vegyészmérnök, belőled orvos, belőled marxizmusoktató, belőled meg jogász lesz, mutogatott ránk egy sápkóros zsidó. Aztán úgy is lett, Milánkám.

– És te a szíved szerint mi lettél volna, Miska bátyám? – kérdezte Vidra.

Miska adjunktus sokáig hallgatott, aztán a tanársegéd füléhez hajolt és belesúgta:

– Parádés kocsis. Most be vagyok baszva, Milánkám, és tudod, a részeg ember megmondja az igazat, hát bevallom neked, hogy én semmit sem szerettem jobban a felcicomázott lovaknál, a zöld hajdúuniformisnál.

Behunyta a szemét, nyilván elképzelte magát a zöld egyenruhában a bakon, aztán egy nagy sóhajtás után folytatta:

– De elvittek Pestre szakérettségizni, aztán meg jött ez a jog!

Vicsorított egyet, és még a félhomályban is jól látta Vidra, ahogy az oportó sötétbordóra festette Miska adjunktus metszőfogait.

– Ennek persze könnyű – mutatott a még mindig szakácskötényben tüsténkedő kollégájára. – Tud főzni. Ilyenkor aztán villog a halászléjével. Máskor meg a pörköltjével. A bulik előtt már egy héttel tele lesz vele az összes folyosó, hangoskodik, hogy a marhalábszárat itt, a pontyot meg ott vásárolta. A keserves úristenit, hogy én még főzni sem tudok!

De Miska adjunktus nemcsak főzni nem tudott. Az autószereléshez sem értett, a szőlőműveléshez sem – mint Vidra tanszéki kollégái –, nem tudott focizni, mint Gyulus, nem értett a nők elcsábításához, a házépítéshez, a méhészethez, a virágkertészethez, mint néhány szerencsés jogi kari oktató. Ő – gyakorlati érzék híján – semmiben sem tudta önmagát megvalósítani. Miska adjunktus boldogtalan volt.

Majdnem megkérdezte ekkor tőle Vidra: Hát a tudomány? Hisz ott van neked, Miska bátyám, a tudomány! De időben visszafogta magát, mert rájött, ezzel tévedne a legnagyobbat.

Mintha csak a föl nem tett kérdésre válaszolt volna Miska adjunktus, mert így folytatta:

– Milánkám, én úgy utálom ezt a jogot, mint a szart. Tizenöt éve írom a kandidatúrámat, de megsúgom neked, soha sem fejezem be. Utálom, érted, utálom!

És köpött egyet az oktatói étkezde világosszürke linóleumpadlójára, melyre másnap a takarítónő egy marék trisót szórt. „Már vért köpnek ezek a részeges disznók”, mondta a tálalóasszonynak.

Miska adjunktus akkor érezte magát tudósnak, ha egyetlen más tudós sem volt a közelben. Lehetőleg minél távolabb az egyetemtől. Vidra egyszer egy kiránduláson tanúja volt, amikor Miska adjunktus falujában betértek a kocsmába.

– Hallom, Miska, nagy ember lettél. Egyetemi tanár – lapogatták Miska adjunktus vállát.

– Valami olyasmi – bólintott az adjunktus, és mindenkit meghívott egy fél kevertre.

És akkor is jó volt tudósnak lenni, amikor a felesége beutalót szerzett Dobogókőre, a SZOT-üdülőbe, és az ebédlőben elterjedt, hogy van itt egy jogászprofesszor. Miska adjunktus ilyenkor különösen ügyelt a viselkedésére, keveset szólt, sokat mosolygott, és apró biccentésekkel követte beszélgetőtársait, akik olyanokat mondtak, hogy „de ezt a professzor úr nyilván jobban tudja”.

– Ugyan, kérem, nagyon jól látja ön ezt – mondta ilyenkor az adjunktus.

Az üdülő vendégei pedig nem győzték dicsérni:

– Látod, apukám, milyen nagy tudású, és mégis milyen szerény.

Ezt szerette legjobban Miska adjunktus az egyetemi állásában, ezeket a távoli fellépéseket, ha civilek között alakíthatta a tudóst.

– De amikor reggel a tízes busszal közeledek az egyetemhez – vallotta be Vidrának a második liter oportó után –, egyre erősebb szorítást érzek a gyomromban. És ne tudd meg, mit érzek, amikor a katedrára lépek.

Vidra tudta, hiszen őt is tanította az adjunktus, emlékezett rá, ahogy lekuporodik a székre, előhúzza táskájából a füzetét, amelybe töltőtollal a tankönyv bizonyos részeit bemásolta, és nekilát, hogy felolvassa az aznapi penzumot. A diákok a harmadik óra környékén kezdték megutálni az óráit, addigra a legostobább hallgató is rájött, hogy az adjunktus a könyv tartalmát olvassa föl. Egyre pimaszabbak lettek, zörögtek, beszélgettek, Miska adjunktus pedig csak olvasta a füzetből a jogi szentenciákat, és nagyon igazságtalannak tartotta a sorsot, mely lerángatta őt a parádés kocsik cifra bakjáról, és ebbe a kegyetlen világba vetette.

– Kedves elvtársak – kezdte Gyulus a párttaggyűlést a következő tanév elején –, ma a városi pártbizottság előírásainak megfelelően két napirendi pontot tárgyalunk. Az első a demokratikus centralizmus erősödése, a második pedig a jövő héten életbe lépő központi áremelés. A demokratikus centralizmus, mint azt ti is jól tudjátok, folyamatosan erősödik, és ez alól az elmúlt év sem volt kivétel. Ennél jobb hírrel ma nem szolgálhatok, hát térjünk át a második napirendi pontra!

Előhúzott egy listát, és sorolni kezdte az érintett termékek régi és új árát.

– Nekünk, párttagoknak kötelességünk, hogy elfogadtassuk a pártonkívüliekkel ezt az áremelést. Persze csak utólag, a jövő hétfőtől, amikor életbe lép, mert addig titokban kell tartanunk. De attól persze még bizonyos vásárlásainkat előrehozhatjuk.

Vidrának esze ágában sem volt kávéval, cukorral vagy zsemlemorzsával feltöltenie a spájzát, unottan firkálgatott egy lapra, de mikor meghallotta a kerékpár szót, fölkapta a fejét, ugyanis jó ideje készült, hogy vegyen egy biciklit, sőt kettőt, mert szerette volna, ha feleségével, Csapesszel közös túrákat tesznek.

A taggyűlés után kivette a tanszéki íróasztalába rejtett dobozból a dugipénzét, és elsétált a Rákóczi úti műszaki bolthoz. A bolt elé kitett bicikliket éppen két barna köpenyes eladó próbálta becipelni az eladótérbe, Vidra hallotta, ahogy az egyik kérdi a társát:

– Mi a lófasz van? Fölviszik a Csepelek árát, azért tapossák itt az elvtársak egymás sarkát?

– Úgy látszik – vonta meg a vállát a másik.

Az üzletben az eladókat öltönyös férfiak ostromolták, akik mind kerékpárt akartak venni. A város összes pártalapszervezete szerdán délután kettőkor tartotta a taggyűlést, és a hivatalnokok – a munkásokkal ellentétben – le tudtak lépni az irodákból, hogy azonnal megejtsék vásárlásaikat, mielőtt a bányász, vasesztergályos és mozdonyvezető kommunisták megérkeznek.

– Csak sorjában, elvtársak, mindenkinek jut – hazudta az egyik barna köpenyes, mert igazából úgy egy tucatnyi bicikli állt az eladótérben. Csupa egyforma Csepel, férfi vázas fekete és női vázas piros. Vidra éppen megcsípett még egyet-egyet az utolsók közül.

Táskáját a vállára akasztva egyensúlyozott az utcán a két biciklivel, távolabb öltönyös párttagokat látott, nem ültek föl, csak a járdán tolták új szerzeményüket, és hallotta, ahogy a járókelők szitkozódnak.

– Úgy látszik, fölmegy a bicikli ára, biztos bejelentették a párttaggyűlésen, mert ezek a kurva kommunisták most viszik haza az utolsókat.

Ekkor egy mellékutcából Miska adjunktus vézna alakja tűnt föl. Mielőtt bármit mondott volna Vidrának, hosszan nézte a két csillogó biciklit.

– Van még? – kérdezte.

– Azt hiszem, elkéstél, most adhatták el az utolsókat.

– Haza kellett rohannom pénzért. A ló rúgja meg, ez az én formám. Nekem semmi sem sikerül. Semmi, semmi, semmi – mondta, miközben könny gyűlt a szemébe, és rázni kezdte a zokogás.

Vidra nem tudta, mit tegyen. Úgy gondolta, Miska adjunktus sok apró kudarca – látszólag indokolatlanul – éppen most csapott át ebbe az új minőségbe: a kétségbeesett zokogásba. Nézte a hatvan körüli embert, akit nagyon öregnek és nagyon szerencsétlennek látott, és hirtelen magára gondolt. Csak nehogy itt öregedjek meg. És ilyen rozzant, szerencsétlen hülye legyek én is, gondolta, aztán rátette a kezét Miska vállára, és a fülébe súgta:

– Ne is törődj vele, Miska bátyám, már csak két éved van a nyugdíjig, aztán itt hagyod ezt az egészet, visszamész Kishajmásra, ott meg ló kell neked, nem bicikli. Veszel egy lovat, és szarsz a világra.

– Gondolod? – kérdezte az adjunktus.

– Biztos vagyok benne – mondta Vidra, és elindult a két biciklivel.

(27 évvel a rendszerváltás után)

A Manomai Roadon kétszintes francia gyarmati villák és bádogtetős bodegák előtt mentek már jó ideje. Vidrának nem sok kedve volt az egészhez, de nem tehette, hogy megint visszautasítja Dokot. Megérdemelte, hogy egyszer végre elkísérje. Harminc évvel volt fiatalabb nála, mégis istenként szolgálta őt.

– Te, Dok, hova is megyünk tulajdonképpen? – kérdezte Vidra.

– Már nincs messze. A Manorom templom szemben.

– Nem úgy értem, hanem hogy mi is lesz ott?

– Bászira megyünk. Milano, az jót csinál veled is.

– Tudod, hogy utálom az ilyen hókuszpókuszokat – mondta kedvetlenül Vidra.

– Az mi, a hókuszpóksz?

– Mindegy – felelte Vidra, és eszébe jutott, úgy beszél a nővel, mintha mindent értene magyarul. És majdnem értett is. Csak két éve tanul, de elképesztő nyelvérzéke van. Bár ő tudna így laóul, pillantott a lányra.

Valami fekete ruhában volt, amihez vörös mintás szőttes kötényt viselt. Dok észrevette Vidra pillantását.

– Tetszik?

– Mi?

– A ruhám – simította végig a kötényét Dok.

– Ja – felelte Vidra, és érezte, kedvesebbnek kellene lennie, de egyszerűen nem tud. Nem értette, miért, de úgy viselkedett, mint egy felfuvalkodott expat, mint a holland vagy az angol szomszédjai, akik naponta összejönnek koktélozni, és szidják Laoszt meg a laókat, a lusta szolgákat és a koszt, de azért évekig maradnak. Élvezik az olcsó cselédséget, a filléres kaját meg a jó klímát. Én visszamennék, de most még nem lehet, talán később, de most még nem, tűnődött, aztán elhatározta, hogy megerőlteti magát, megpróbál ma kedvesebb lenni a lánnyal.

– Egészen jó! Jól áll neked ez a vörös és fekete. – Majdnem elsütött egy rossz viccet, hogy Stendhal, de aztán, mint mindig, rájött, hogy ez itt nem működik. Igaz, az ostoba expatoknál sem működne, de bármilyen együgyűek is ezek a laók, még mindig jobbak, mint azok. Amúgy is már mindegyikkel összeveszett.

– Tudod, miért? Ez khmu ruha. Az én törzsemé.

– Szóval ez egy khmu viselet. Miért nem mutattad eddig?

– Nem mutattam? Mindig megyek ebben bászira. Nem láttad?

Vidra nem válaszolt. Valóban nem vette észre, pontosabban nem érdekelte. Szinte havonta ment Dok valami házi ünnepségre a barátaihoz, rokonaihoz, de ő nem ment vele. Inkább a bárban maradt. Addig sem lop annyit Shing, a bárpultos. De az igazi ok az volt, hogy nem érezte jól magát ezekkel a gyerekes, könnyen sértődő laókkal. Már senkivel sem érezte jól magát.

Dok persze más volt. Bár őt inkább használta. És nem csak a testét, hanem az eszét is, mert okos volt a lány. A pult mögül gyorsan kivette, amolyan üzletvezető-félét csinált belőle, később már az összes adminisztrációt is ő végezte, mert Vidra nem tanult meg laóul írni. Beszélni valamicskét, de írni már nem.

– Én meztelenül szeretlek, tudod. Nem a ruháidat figyelem, hanem a gyönyörű bőrödet.

Dok elpirult, sötét bőre lilás árnyalatot kapott.

– Nem gúnyolódni! Tudom, kicsit barnább a bőröm, mint laóknak. Nekünk, khmuknak ilyen.

– Hogy is van az a mesétek? – élénkült föl Vidra.

– Mondtam már. Minden laoszi gyerek tudja. Te is tudod. Minek mondjam?

– Mert megkértelek. Öreg vagyok. Elfelejtettem.

– Nem vagy öreg, Milano! Hiába hatvannégy. Én nem látom, hogy te öreg. Tudok, nálunk öregember hogyan hordja haját, milyen ruhát visel. Milyen fogatlan szája, görbe teste, de fehér nem úgy öregszik. Fehérek fogai szépek. Tornászik, mint te.

– Na, azért! – mondta Vidra, mert ezt akarta hallani. – Akkor hogy is volt azzal a füsttel?

– Mikor a fiú és a kisleány kapták csodamadártól tököt, a fiú összetörte övét, előjöttek a laók. Nagyon sokan. Kisleány gyenge, nem tudja törni. Kihegyez bambuszt, tűzben forróvá csinálja. Lyukat éget tökre. Abból a lyukból bújtunk mi, khmuk. Kicsit kormosak lettünk.

Vidra, mint mindig, amikor elmeséltette ezt a lánnyal, nevetni kezdett. Dok pedig, mint mindig, megsértődött ezen.

Ekkor értek a Vat Manorom csipkés, aranyozott homlokzata elé, és hiába látta már Vidra többször is, ahogy Luangprabang harminc másik kolostorát és szentélyét, egy pillanatra megint rácsodálkozott.

A templommal szemben egy kétszintes sárga épületbe vezette Dok, ahol már tele volt a nappali. Hajlongtak a bemutatkozásnál, Dok átadta az ajándékokat, egy doboz illatos csampavirágzatot, meg valami édes töltött banánt, amit maga készített. Vidra a fülébe súgta:

– Kik ezek tulajdonképpen?

– Iskolai barátnő meg családja. Bátyja most jött haza, egyetem vége. Azt ünnepelik bászival.

Vidra annyit tudott, hogy mindent lehet bászival ünnepelni, a lényeg, hogy összejöjjenek, és egyenek meg igyanak. A vendégek is hoznak valamit, bár itt úgy tűnt, a háziak is rendesen kitettek magukért, mindenfelé tálcákat látott, tele falatkákkal, melyeket bambuszpálcákra fűzött, erős illatú, sárga csampavirágokkal díszítettek.

– Látom, pia is van rendesen. Be fogunk baszni? – kérdezte Vidra.

Dok csóválta a fejét, mert tudta, hogy csúnya szót használt Vidra. Minden ocsmány szóra megtanította magyarul, és amikor rájött a lány, hogyan használják ezeket, megmakacsolta magát. Végül rávette Vidra, hogy az ágyban mégiscsak mondja ki őket. Dok szégyellte, ezért csak suttogott, Vidra meg folyton biztatta, hogy nyugodtan kiabáljon, úgysem érti senki.

– Becsípünk. Talán – felelte a lány.

– Van szerinted valami rendes whisky is?

– Nem hiszem. Inkább lao-lao.

– Holnap megint fejfájás – sóhajtott Vidra, mert jól ismerte a helyi rizspálinkát.

Megjelent egy fehér ruhába öltözött, ősz öregember, Vidra nem tudta eldönteni, szerzetes-e, mert azokat csak sáfránysárga köpenyben látta eddig, de az öreg úgy viselkedett, mint a boncok. Leült az egyik fal melletti gyékényre, és mindenki köré gyűlt.

– Kezdődik a hókuszpókusz – mondta Vidra.

– Igen, kezdődik hókuszpóksz – mondta Dok.

Az öreg fehér ruhás elé lépett az ünnepelt, az egyetemet végzett fiú, többször meghajolt, aztán letelepedett vele szemben.

Mindenfelé gyertyák égtek már ekkor, az illatosítók vékony csíkokban kék füstöt eregettek. Vidra megfogott egy pálinkásüveget, megfordult, hogy ne lássák, és meghúzta. Nem volt jó, de annyira rossz sem. Arra épp alkalmas, hogy egy kicsit kilazuljak, gondolta, és megint ivott.

Az öreg ekkor valami varázsszövegbe kezdett, amit nemigen értett Vidra. A boncok gyakran kevertek a laóba valami szakrális nyelvet, amit végképp nem értett.

– Mit mond? – kérdezte.

– Mit csinál! – emelte föl az ujját Dok.

– Miért, mit csinál?

– Először hívja fő szellemeket és isteneket. Mind a tizenhat világból.

– Na, bazmeg – mondta Vidra, és megint meghúzta az üveget.

Nézte az átszellemült arcokat, néhányan lehunyták a szemüket, maguk is mormoltak valamit, és Vidra is kezdte érezni, hogy a fejébe száll az ital meg füstölők és a virágok nehéz illata.

A bonc most laóul kezdett beszélni:

– Szép nap a mai. Jó rá, hogy a győztes király visszajöjjön a palotába! Jöjj vissza, vinnjankhong!

– Mi az a vinnjankhong? – kérdezte Vidra Doktól.

– Nem tudom magyarul. Angolul soul.

– Lélek – mondta Vidra.

– Lélek, lélek – próbálgatta Dok.

– Milyen lelkeket hív ez vissza?

– A mi lélekinket, amelyek elmászkeráltak.

– Elmászkáltak a lelkeink? Mér’, hány van?

– Harminckettő lélek egy ember.

– Pont harminckettő?

– Pont.

– Hú, bazmeg – mondta Vidra, és megint ivott. – És hova mentek?

– Mindenhova. Lélek, mint gyerek, elmászkerál. Te alszol, ő kibújik fejedből. Bonc hívja, gyere, gyere, lélek, haza, az úton, amin mentél, ott jöjj vissza, megtisztítottuk neked utat. Ne feküdj fatörzsre, ne félj szellemektől, gyere, hogy rizst egyél a testvéreiddel!

– És ettől visszajön?

– Nem mindig. Van, amelyik oda jut, ahol nem szól kakas, nem süt nap.

– A túlvilágra? – kérdezte Vidra, és megborzongott.

– Igen, a Halál Országába.

– És akkor mi van?

– Kevesebb lelked marad. Nehezebb élni. Egyszer aztán mind elfogy.

– Légy erős, lélek, mint az elefánt agyara, mint a medve állkapcsa, mint a szarvas agancsa! Tartson az életed ezer évig! – mondta ekkor az öreg.

– Mindenki lelkét hívja öreg bonc – mondta Dok.

– Nem csak a fiúét?

– Nem. Mindenkiét. Ezért szeretjük bászit. Visszajönnek elkóborolt lélekink. Jól mondom? Lélekink?

– Lelkeink – mondta Vidra, és érezte, hogy szédül.

Nézte a többieket, mindenki magára koncentrált, várta a visszatérő lelkeit, néhányan mormoltak valami fohászfélét, mások fölfelé nézegettek, volt, aki könnyezett. Vidra körül meg-megbillent a szoba, lassan forogni kezdett, és mintha látta volna, ahogy az elkóborolt lelkei keringenek körülötte.

– Gyertek vissza, lelkecskéim! – mondogatta.

Elengedte Dok kezét, és odébb mászott. A sarokba ült, onnan nézte az örvénylő lelkeket. Olyanok voltak, mint a piacon árult, selyemfonallal bothoz kötött, zöld hátú bogarak, melyek folyton keringenek. Megpróbálta számba venni a zúgó, röpdöső lelkeket.

– Miféle lelkek vagytok ti? – motyogta, és kapdosott utánuk. – Ti csak úgy elhagytatok engem? Sorban elhagytatok? Tudomány, szerelem, család, barátság, becsület? – csapkodott egyre vadabbul.

Dok látta Vidra zavart hadonászását, de ilyen alkalommal nem volt ritka, hogy transzba esik valaki. Főleg, ha ennyit ivott.

– Hát elmentetek, bogárkáim, eltűntetek? – nyögte Vidra, aztán végigdőlt a bambuszszőnyegen, és elaludt.

Arra ébredt, hogy valaki megfogja a csuklóját. Az ünnepelt egy fehér gyapotszálat kötött rá, aztán jött az öreg is, ő is kötött rá egyet. A tálakon is voltak ilyen fonalak, mindenki vett néhányat, és kötözgették egymás csuklójára. Mintha csak a visszatért lelkeket kötöznék a testhez, hogy egy darabig ne kóborolhassanak el.

Már Vidrának is öt-hat pamutszál volt a csuklóján, de érezte, hogy nem tudta visszacsalogatni elbitangolt lelkeit. Azokat már örökre elveszítette.

Nézte a boldog laókat, és azon tűnődött, hány lelke maradhatott.

– Talán három, talán kettő?

És eszébe jutott az öreg professzor, aki úgy lebegett a víz színén, mikor az utolsó lelke is elhagyta, mint itt a fehér lótuszvirágok a cseréptálakban.

– De egy még biztosan van, hisz még élek – suttogta, és rátört a zokogás.

(12 évvel a rendszerváltás előtt)

Perlaki adjunktus nagyot kortyolt a pálinkából, teste megrázkódott, aztán a laposüveget visszacsúsztatta a vastag Marx-kötet mögé.

– Aaah, Arisztotelész metafizikájáról beszélek ma a másodéveseknek – böffentett az ötven körüli agglegény. Hóna alá csapta a Filozófiatörténeti szöveggyűjteményt, és krákogva magára hagyta Vidra tanársegédet, aki nekilátott, hogy bevackolja magát első munkahelyére.

Bepakolta diákkori jegyzeteit az íróasztala fiókjába, aztán a falra aggatott képeket nézegette. A metszetek komor férfiakat ábrázoltak. Némelyikük a szemközti falon lévő kollégájával nézett farkasszemet, mások a szomszédjuk fülébe bámultak. A tanársegéd asztala fölött Hume fordult Hegel felé. A tanársegéd leakasztotta Hegelt, és az ajtó melletti Kantra cserélte. Hume Kant kis copfját nézte ezután.

Az ajtó résnyire nyílt, és bedugta a fejét a tanszéki titkárnő.

– A főnök várja!

A tanársegéd elhelyezkedett a mustárszínű plüssfotelben, a tanszékvezető komótosan rágyújtott, és nekifogott az eligazításnak.

– A másodéveseknek fogsz filozófiatörténetből szemináriumot vezetni – fújta ki a füstöt. – A három milétoszival kezdesz, kidomborítod a materializmusukat, aztán egy kis Hérakleitosz, nála a dialektikát emeld ki! Persze ő idealista volt, de nála a dialektika a fontos. Világos?

– Ühüm – bólintott Vidra.

– Aztán jöhet egy kis Platón, az idealizmusát könnyű cáfolni, Arisztotelész megteszi helyettünk – mondta, és a tanársegédre kacsintott.

– És Arisztotelész idealizmusa?

– Az ő esetében a Platón-bírálat meg a módszer a fontos, a diákok észre sem veszik, hogy idealista volt.

Halk szisszenés hallatszott. Tanársegéd és tanszékvezető a görög bölcseletről megfeledkezve feszülten figyelték egymást. Ssssz … erősödött a hang, majd hirtelen bugyborékolásba váltott, és a tanszékvezető fotelje melletti légtelenítőből szivárogni kezdett a rozsdás víz.

– Próbafűtés – bólintott a tanszékvezető. – Hol is tartottunk?

– Ott, hogy nem veszik észre Arisztotelész idealizmusát.

– Ja, igen! Aztán jöhet egy kis középkor.

– A sztoikusokról semmit?

– Ha nagyon akarod, beszélj róluk – legyintett a tanszékvezető.

– Elöl kidudorodások, a fonákján homorú foltok – dugta be a fejét az ajtón a docens.

– A foltokat lilás szösz fedi? – kérdezte izgatottan a tanszékvezető.

– Olyan barnás, nemezes bevonat – húzott elő a docens a belső zsebéből egy kettéhajtott szőlőlevelet.

A tanszékvezető éppen csak ránézett, máris fölkiáltott.

– A jó istenit! Gubacsatka!

– És mi dögleszti meg ezeket a kurva atkákat? – kérdezte a docens.

– Van megoldás – bólogatott a helyzet minden pillanatát kiélvezve a tanszékvezető, aki szőlészeti ismeretekben, akárcsak az adjunktus a nőügyekben, a docens meg az autószerelésben, egyetemszerte elismerést vívott ki magának.

– Nissorun 10 WP? – kérdezte bizonytalanul a docens.

– Nem! – ingatta a fejét a tanszékvezető. – Neoron 500 EC!

Elégedetten hátradőlt, és Vidrára pillantott, aki első ízben lehetett tanúja tudományának. Rövid szünetet tartott, aztán folytatta.

– Ezután jöhet Bacon és Descartes. Csak a módszerükre koncentrálj! Indukció, dedukció, de hát tudod te ezt.

A docens leült egy fotelbe, a fény felé tartotta a hólyagos levelet, hunyorogva kereste az atkákat. A tanszékvezető mellé lépett, megmutatta neki, majd ismét a tanársegédre pillantott.

– De Kantot csak nagyon óvatosan, könnyen megzavarja a diákok fejét! – Aztán a docens felé fordult. – Ha még májusban, a fakadást követően lefújtad volna Mitac 20-szal, akkor most könnyebb dolgunk lenne.

– Gyárekeeek! Meggyüttek a nejlonacskóóók! – harsant föl a nyitott ablakon át a szemközti piac zacskóárusának kiáltása.

Mindhárman az ablakhoz léptek, és nézték a kövér asszonyt. Tasakokat vett elő a zsákjából, melyek a napfényben úgy csillogtak, mintha ezüstpénzt szórt volna a kolbászsütő bódéja előtt ácsorgók közé.

A docens nagyokat szippantott a levegőből.

– Érzitek? Sült kolbász! Itt meg májas hurka – fordította a fejét kicsit balra.

– Segítsek bekeverni a permetlét? – kérdezte a tanszékvezető.

– De előbb harapjunk valamit – javasolta a docens.

– Hegellel fejezed be a félévet! – szólt vissza a tanszékvezető az ajtóból.

Vidra az ablakból nézte, hogyan lépnek ki újdonsült kollégái a verőfényes terecskére. A tanszékvezető, mikor észrevette, hogy nézi őket, fölkiáltott.

– A Rezső bácsit megkapod tanszéki feladatként! – aztán a docenssel egymás szavába vágva indultak a kolbászsütő irányába.

– Ezzel is megvolnék – lépett be az adjunktus, és intett Vidrának, hogy kövesse. Közös szobájukba vezette, elővette a pálinkát meg két kupicát a könyvek mögül.

– Igyunk életed legrosszabb döntésére: üdvözöllek a fedélzeten! – nyelte el egy hajtással a pohár tartalmát.

– Megkaptam a Rezső bácsit – köhécselt Vidra.

– Nagyberki Éger Rezsőt, az élő legendát? Régebben én is jártam hozzá. A főnök úgy gondolja, hogy híreket kell vinnünk az öregnek, ő meg, megjegyzem, teljes joggal, szarik a híreinkre. Durkheimet hallgatta Párizsban, aztán levelezett vele, később Bergson előadásaira is bejárt. Tanított Párizsban, Bécsben. Igaz, az öregért – biccentett a Marx-kép felé – nem nagyon rajongott. Szerencséjére, még negyvennyolcban nyugdíjazták. Az elmúlt harminc évben csak olvasott meg írt. Ma már süket is meg vak is, csak nagyítóval olvas, de beszélni tud.

– Jelent meg tőle valami?

– Utoljára a harmincas évek végén. A kétkötetes filozófiatörténetét akkoriban nem győzték újranyomni – felelte az adjunktus, majd elővett egy abrosznyi kockás zsebkendőt, és kitartóan fújni kezdte az orrát. – Ezek a kurva vírusok – szipogta.

– Képes évtizedekig az íróasztalnak dolgozni? – kérdezte a tanársegéd.

De az adjunktus nem válaszolt, csak fújta tovább az orrát.

– És te mit írsz most? – kérdezte Vidra.

– Jegyeket írok indexekbe, töltöm a lottószelvényt, fizetési jegyzéket írok alá… na, vissza a bányába! – állt föl, és kiment a szobából.

Vidra látogatása időpontját a professzor unokahúgával egyeztette, majd a következő napokban az egyetemi könyvtárban utánanézett Nagyberki Éger fellelhető munkáinak. Szép, alapos írások voltak. Egy filozófiatörténeti tankönyv, három Durkheimmel foglalkozó tanulmány, egy személyes élményekkel tarkított életrajzi írás a mesteréről, és egy hosszabb dolgozat Az intuíció fogalma Bergsonnál címmel. Olvasás közben a tanársegéd jegyzetelt, a kérdéseit pedig egy papírlapra írta.

A lakótelepi lakás ajtaját az unokahúg, egy testes öregasszony nyitotta ki, hosszasan méregette a zavart tanársegédet, aztán elkiáltotta magát:

– Rezső bácsi, megjött a vendéged!

Bevezette a fiút a nappaliba, ahol ismét végigmérte.

– Még fürdik, várnia kell! Addig üljön le, csak ne ide, ez Rezső bácsi helye! – mutatott egy kopott fotelre, aztán magára hagyta Vidrát.

Vidra egy darabig üldögélt, aztán fölállt, hogy körülnézzen a szobában. A berendezés viseltes, csíkos selyemkárpitú székekből, fotelokból, egy íróasztalból, egy komódból és a mennyezetig érő könyvespolcrendszerből állt. De a könyvek nem csak a polcokat foglalták el, hanem a lakás minden zugát. A radiátorokon, a szekrények tetején, az asztalok alatt, de még föltornyozva a parketten is könyvek hevertek. A professzor fotelje melletti asztalkán is feküdt egy kötet, lapjain rézkeretes, ébenfa nyelű lupe. Vidra belelapozott, egy régi kiadású, angol nyelvű Shakespeare volt. Aztán a lupét a szeméhez illesztette, és azon keresztül vizsgálta a szobát. Észre sem vette, mikor az öregasszony belépett.

– Iszik valamit?

Elkapta a szeme elől a nagyítót, és bólintott.

– Olykor órákat tölt a kádban.

– Órákig fürdik?

– Vak is, süket is, ez maradt neki. A bőre még érez.

Aztán rövid szünet után megkérdezte:

– Mi van a főnökével meg a docenssel? Rég láttam őket.

– Jól vannak.

– Valaha sokat jártak nálunk. Akkor még a kertes házban laktunk, a nagy építkezés előtt. Megszerelték a lefolyót, a zárat, egyszer a tanszékvezető a barackfát is megmetszette. Mondja csak, nem ismerhetem én magát? Mintha már láttam volna.

– Hát, nem túl nagy ez a város.

– Nem árult maga szerencsesorsjegyet?

– Még diákkoromban.

– Hát akkor maga az? A nyári Mikulás?

– Inkább őszi meg tavaszi, télen nemigen szerettem a hidegben ácsorogni, nyáron meg vakáción voltam.

– Tetszett, amit csinált.

– Jól kerestem vele.

– Furcsák az emberek.

– Mindig akarnak valamit. Főleg pénzt. Könnyen és gyorsan – mondta Vidra.

Diákkorában ugyanis a jelmezkölcsönzőből megvett egy ócska Mikulás-jelmezt, magas, mackós termetének jól állt az a maskara, és abban árulta a szerencsesorsjegyet. „Nem szerettek dolgozni, csak nyerni akartok? Sok ingyenélő!”, kiabálta. „Csak az ajándékot várjátok a Mikulástól, mi?” „Te is nyerni akarsz? Mert büdös a munka? Menjél inkább dolgozni!” Ezt nagyon szerették az emberek. Vették a szelvényeket, mint a cukrot. És persze ő is jól keresett.

– És a professzor úr?

– Húsz éve egyformán. Bár mostanában egyre többet beszél a halálról. Azt mondogatja, hogy valami kedves álom vagy szép gondolat közben szeretne meghalni, hogy csak úgy lassan, nyugodtan szálljon ki belőle a lélek.

Az ablakban megjelent egy vigyorgó nyúlfej. Pofájára filctollal szájat és szemet rajzoltak. Megállt, benézett, aztán ahogy egy szellő megbillentette, imbolyogva továbbindult. Egy pillanatra még látszott a madzag, aztán az is eltűnt.

– A lufim, elrepült a lufim – kiabálta egy gyerek.

– Valahogy így? – kérdezte Vidra.

Az öregasszony elmosolyodott, és bólintott.

Hallgattak egy darabig, aztán a nő megkérdezte:

– Na, akkor iszik valamit?

– De csak egy kupicával.

Az öregasszony kinyitotta az empire komód ajtaját. A polcokon fehér és zöld üvegek sorakoztak.

– Ezt nem gondolta volna, mi?

– Hát… nem is tudom.

– Minden héten átmegyek az eszéki busszal Jugóba, és legalább hat-nyolc üveggel hozok. Attól függ, ismerős-e a finánc. A fodrász Ica egy részét az üzletben elpasszolja, a többit meg eladogatom a bányászfeleségeknek. Maga is szólhatna az egyetemen. A Cezar és a Zrinski háromszáz, a rumpuncs kettőnyolcvan, a sligovica meg kettőhúsz. Sehol nem kapja meg olcsóbban. Na, melyikből kér?

– Egy kupica sligovicát.

– Van maraschino is!

– Köszönöm, inkább sligovicát.

– Ebből tudok könyveket venni Rezső bácsinak. Összeírja, mit akar. Csak azt nem tudom, hogy minek, már alig tud olvasni – pillantott körül.

Az asszony tovább nézegette a szobát, mintha helyet keresne az újabb könyveknek, aztán elindult a fürdőszobába.

Vidra előhúzta a táskájából a kérdéseket, hogy még egyszer átnézze őket, de az öregasszony hamarosan visszajött, és leült a székre.

– Azok mik?

– Kérdések.

– Miféle kérdések?

– A professzor úrnak írtam. Szakmai kérdések.

– Filozófiaiak.

Vidra bólintott. Az öregasszony összekulcsolt ujjakkal ült, és valahogy nem volt tekintete. Aztán intett, és a nyitott fürdőszobaajtóig vezette a fiút, aki kíváncsian benézett.

A teli kádban tavirózsaként lebegett az apró, halott test. A csapból vékony sugárban víz csordogált, a túlfolyónál örvény kavargott, minden más mozdulatlan volt. A professzor arcán mosoly, nyitott szeme a távolba nézett.

Az asszony kiemelte a vízből a testet, és a mosógépre előkészített fürdőlepedőbe tekerte.

– Professzor úr, nekem kérdéseim lennének – mondta Vidra, és meglengette a papírlapot, majd mikor fölnézett, a fürdő apró ablakán keresztül látta, a léggömb éppen ekkor hagyta el a hőerőmű kéményét.

(28 évvel a rendszerváltás után)

Phetszarat Phomvihane, a városi milícia parancsnoka bekísérte Vidrát az irodájába, leültette a dohányzóasztal melletti fotelbe, ő meg az íróasztal mögötti forgószékbe telepedett.

– Mit akar tőlem? – kérdezte a parancsnok.

– Nem mondta Dok?

– Mondott valamit, de én magától akarom hallani.

Vidra mély levegőt vett, de aztán anélkül, hogy megszólalt volna, kifújta.

A parancsnok felállt, bekapcsolta a mennyezetről lógó ventilátort, ami nyikorogva elindult, és keverni kezdte a forró levegőt. Minden fordulatnál nyikordult egyet, majd kettőt kattant.

Vidra nézte a ventilátort, aztán megszólalt:

– Mennyit ígértek magának?

– Miről beszél?

– Hogy mennyit ígértek, hogy bezárjon, és itt rohadjak meg.

– Ha így is lenne, miért árulnám el magának?

– Mert én többet adok.

Phomvihane a szekrényhez ment, kivett belőle egy üveg Jack Daniel’s-t, meghúzta, aztán az asztalára tette, és visszaült a székbe.

– Szóval engedjem el, és akkor eltűnik.

– Hogy mit csinálok, az az én dolgom. A pénzt azért adom, hogy engedjen el. Még meg is toldom, ha azt is megmondja, kik zárattak ide.

Vidra ismerte a parancsnokot, tudta, hogy nagyon szereti a pénzt. Jól beszél angolul, már a bárban látta, többre vágyik, mint a mostani beosztása, hogy egy vidéki város milíciaparancsnoka legyen. Ha a felsőbb szervei parancsára hozatta be őt, akkor nem tehet semmit, de ha úgy történt, ahogy gondolta, akkor megveheti Phomvihanét. Már az is jó jel, hogy Dok kérésére leült vele tárgyalni.

Ismerte Vidra az összes őrét, hozzá jártak potyaitalra. Minden bárt, éttermet be kell zárni tizenegykor, és ha a külföldi turisták nem akarták ezt megérteni, és tovább ittak, akkor már tizenegy után öt perccel megjelentek a milicisták. Kizavarták a vendégeket, de persze ők maradtak. Lecsatolták a sisakjukat, a bárszékhez támasztották a géppisztolyaikat, és inni kezdtek. Ők is Jack Daniel’s-t. Még a nevüket is tudta azoknak, akik megbilincselték, és a kocsira lökték, meg azoknak is, akik őrizték. Egy ablaktalan zárkában tartották, egyszer sem hallgatták ki, nem szólhatott hozzá az őr sem, mikor naponta egyszer beadta a maréknyi khao niaót. Attól félt, hogy legyengül, megbetegszik, és meghal. Egy marék ragacsos rizs azért nem tart sokáig életben. A második hét végén, mikor az őr elé lökte a rizst, odasúgta neki:

– Keresd meg Dokot, mondd neki, azt üzenem, adjon neked száz dollárt, és beszéljen a parancsnokkal, hogy sok pénzt kap, ha kienged innen.

Tudta, hogy száz dollár nagyon sok pénz az őrnek, több havi fizetése. Két nap telt csak el, és fölvitték a parancsnokhoz.

– Nem tudom, Milano, van-e magának annyi pénze, amire én gondolok – mondta hosszas tűnődés után Phomvihane, és megint ivott a whiskyből.

– Ha nem mondja meg, parancsnok, hogy mennyire gondol, akkor nem tudom, van-e annyi.

– Nyolcvanmillió kipet ígértek, ha behozom magát.

– Azért, hogy behoz?

– És bent tartom.

– Meddig?

Phomvihane széttárta a kezét, és elmosolyodott.

– Amíg meg nem döglök abban a sötét lyukban.

– Nem a megoldásról akart velem beszélni?

– Nyolcvanmillió kip, az tízezer dollár. Nem idevalósiak lehettek, akik ennyire túl akarták fizetni. Feleennyiért is megcsinálta volna. Igaz, parancsnok?

Phomvihane nem válaszolt, csak mosolygott, és megint széttárta a karját.

– Akkor? – kérdezte Vidra.

– Ad nekem tizenkétezer dollárt, és kiengedem.

– Nézze, parancsnok, adok magának tizenötezer dollárt, ha elenged, és megmondja, kiktől kapta a megbízást.

– Ha tényleg van ennyi pénze, akkor megegyeztünk – mondta Phomvihane, kivett a szekrényből két poharat, töltött, és az egyik poharat Vidra kezébe adta.

– Rendben. Hazakísér, és ott megkapja a pénzt – mondta Vidra, és kiitta a whiskyt. – Tehát? Kik voltak a megbízói?

– Nem mutatkoztak be. Egy világos öltönyös fehér férfi meg a két kísérője, azok thaiok vagy khmerek lehettek, nem tudom pontosan. Egy hónapja jártak nálam, és azt mondták… – itt megállt, gondolkodott, hogyan folytassa.

– Mit mondtak?

– Hogy ha megöletem magát, kapok tízezer dollárt. A fehér férfi mutatta is a nagy köteg százdollárost. Ez az enyém lesz, mondta, ha maga meghal.

– Mégis hogy gondolták?

– Én is ezt kérdeztem. Mondtam, hogy mégse lövethetem agyon. Azt mondták, hozassam be, aztán itt bármi megtörténhet.

– És megtörtént volna?

Phomvihane csak a vállát húzogatta, és mosolygott. Látta Vidra, hogy kínosan érzi magát. Az ázsiaiak általában vigyorognak, ha zavarban vannak.

– És nem kérdezte, miért hozatna be engem?

– De kérdeztem.

– És?

– Azt mondták, oldjam meg.

– Hát megoldotta.

– Ők is segítettek.

– Az volt az a két fickó?

Phomvihane bólintott, és hozzálátott a jegyzőkönyv elkészítéséhez.

– Mondja, parancsnok, minek a jegyzőkönyv? Simán kinyírt volna, most meg jegyzőkönyvet akar, hogy bezárt két hétre? – kérdezte Vidra, és érezte, hogy a hosszú koplalás után fejébe szállt az ital.

– De most elmegy! Beszélhet mindenfélét. Hogy én meg akartam ölni, meg hasonlókat. Szépen aláírja, hogy elismeri a botrányokozást, és elfogadta a büntetést. A két hét elzárást.

Miközben Phomvihane írta a jegyzőkönyvet, Vidra akadozó nyelvvel megkérdezte:

– De azt még nem mondta, ki volt a fehér férfi.

– Nem tudom.

– Akkor mire kapja azt a plusz háromezer dollárt?

– A két másik az volt, akik összeverekedtek a bárban. A fehér férfi meg európai volt.

– Honnan tudja?

– Mert az amerikaiak meg az ausztrálok rendesen tudnak angolul. Az meg nem. Olyan akcentussal beszélt, mint maga. Honnan is jött maga, Milan?

– Magyarországról.

– És ott hogy beszélnek?

– Magyarul.

– Akkor az is magyar lehetett, pont olyan hülyén beszélt, mint maga. Csak még rosszabbul – mondta, meghúzta az üveget, aztán odalépett Vidrához, és neki is töltött.

Vidra azonnal kiitta.

Amíg a jegyzőkönyv készült, még kétszer töltött Phomvihane, aztán aláíratta Vidrával, hogy elismeri a garázdaságot, és a két hét elzárással kapcsolatban nincs panasza. Mikor aláírta, megszólalt Phomvihane:

– Azt tanácsolom, tűnjön el innen.

– A városból?

– Az országból!

– Mondtak már nekem hasonlót.

– És eltűnt?

– Akkor el. Nemigen tehettem mást. De most én döntöm el, hogy mikor megyek.

– Én figyelmeztettem!

– Igen, figyelmeztetett.

Phomvihane fogta az üveget és a két férfi botladozva elindult Vidra házához.

Két héttel korábban verekedés tört ki Vidra bárjában. Egymásnak esett két fickó. Nem ismerte őket senki, nem odavalósiak voltak, de nem is turisták, talán thaiok vagy khmerek, nem hallották őket beszélni. Nagyon gyorsan történt az egész. Az ajtó melletti asztalnál ültek, és az egyik látszólag minden előzmény nélkül előrántott egy gurkha kést, azt a félméteres, ferde pengéjű gyilkot, amit a nepáliak használnak, és rátámadt a másikra, aki a táncparkettre ugrott, és egy balisongot, egy hosszú pillangókést pörgetett elő. Vagdalkozni kezdtek, de mindkettő ügyesen elhajolt a másik szúrásai elől. Többen fölugrottak, sok volt már a részeg, némelyik azt sem tudta, mi történik, csak ütni kezdte a másikat. Már vagy tízen dulakodtak. Vidra, hogy megpróbáljon rendet teremteni, közbeavatkozott. Megütötte a gurkha késes, ő visszaütött, és ebben a pillanatban berontott vagy tíz milicista. Senki nem hívta őket, mégis nagyon pontosan érkeztek, mintha csak kívülről figyelték volna, mi történik bent. Nem szóltak egy szót sem, csak beterelték a táncparketten állókat a sarokba, aztán egyenként megbilincselték őket, csak a két idegent nem, azoknak sikerült lelépniük. Üvöltözött mindenki, de a milicisták nem törődtek vele, némán tették a dolgukat. Vidra is kiabált, laóul próbálta magyarázni, hogy ő csak a bár épségét akarta védeni, nem hagyhatta, hogy szétverjenek mindent, vagy vér folyjék a bárjában. De azok, mintha süketek lennének, egykedvűen bilincseltek, aztán föllökdösték a verekedőket a dzsipek platójára. Három kocsival érkeztek, ami megint csak különös, mert egy járőrautó szokott csak jönni.

Egy szót sem tudott Vidra Dokkal beszélni. Mikor az kiszaladt a bár elé, már indult a konvoj, Vidra a nyitott platón ült, a nő már csak a távolodó hátát látta.

Ezelőtt az incidens előtt úgy fél évvel megváltozott Vidra. Ráunt Luangprabangra, Laoszra, unta a falon ólálkodó gekkókat, a ragadós rizst, a folytonos ünnepeket, melyeket nem értett, a bárgyú lassúságot. Egyre gyakrabban jutott eszébe, hogy igazuk volt a franciáknak, amikor azt mondták, hogy az indokínaiak abban különböznek egymástól, hogy a vietnamiak szorgosan ültetik a rizst, a kambodzsaiak érdeklődve nézik őket, a laosziak meg csukott szemmel hallgatják, hogyan nő a rizs.

Már a bár sem érdekelte. Eleinte még kettőkor nyitottak, aztán egyre később, végül csak este hatkor, és így is gyakran csak este nyolcra járt be, mindent Dokra hagyott. Egyedül az éjszakai túrákat nem engedte át másnak, amikor a Thaiföldről úsztatott italokat kipakolták az dzsunkákból, oda ő ment le, és személyesen fizette ki a csempészeket. Talán csak a Mekong miatt. Itt, a felső szakaszon még keskeny volt a folyó, pont olyan széles, mint a Duna Budapestnél. A Mekongot még szerette.

Egyre gyakrabban figyelte az otthoni híreket, a választások közeledtével a durvuló bandaháborút. A régi e-mail-fiókját is rendszeresen megnézte, amiről soha nem írt, csak kíváncsi volt, hogy ír-e még neki valaki. De a reklámokon kívül már semmi nem érkezett, ezért is olvasta döbbenten Rákusz levelét, hogy kijött a börtönből, kihozta néhány ügyész, mert szakadás van ott is, meg a rendőrségnél is, felerősödött az ő tábora, és várja haza Vidrát, főleg, ha megvan még neki a közös kincsük.

Ekkor elment Vientianéba, vásárolt egy páncélszekrényt, és abba tette a CD-ket, meg az összes készpénzét, amit addig a bankban tartott. Nem tudta eldönteni, hogy biztonságos-e hazautaznia. Doknak is feltűnt ez a változás, hogy titkol előtte valamit, és állandóan internetezik. Az egyik este, mikor hazaértek a bárból, megkérdezte:

– Mit csinálsz nagyon sokat komputerrel?

– Dolgozom – felelte Vidra akadozó nyelvvel, mert akkoriban már egyre gyakrabban ment haza részegen a bárból.

– Mit dolgozol?, mindent én csinálom. Nem hiszem, hogy thai italcsempésznek írsz.

– Mi van, nyomozol utánam? Talán a gépembe is belenézel?

– Meg se tanítottál gépezni. Nem is tudom, hol van bekapcsoló.

– Van egy magyar közmondás, jegyezd meg! Aki kíváncsi, az hamar megöregszik.

– Megöregszik? Miért? Nem okosabb lesz?

– Mondom, megöregszik. Te is nagyon gyorsan megöregszel, ha ennyit kérdezel. Olyan leszel, mint Nok néni, a Nampho és a Fangum Road sarkán. A levesárus, tudod, akinek olyan ráncos az arca, mint a dióhéj. Olyan akarsz lenni?

– Nem akarok. Nok néni csúnya – felelte Dok. És nem faggatózott többé.

Akkor Vidra úgy érezte, Dokból is elege van, és aznap éjjel részegen írt egy rövid levelet Rákusznak, hogy érdekli a dolog. Ha biztonságos, akkor menne, és ajándékot is vinne.

Több levelet nem írt, de követte a magyar eseményeket, figyelte a lejárató kampányokat, mindenki harca volt az mindenki ellen, de a legélesebb küzdelem mégis a kormánypárt kettészakadt táborán belül dúlt. Egyre többet olvasgatta a CD-k anyagait is, jegyzetelgetett, és mikor befejezte, a páncélba zárta ezeket. Még éjjel se vette le a nyakából a láncot, amire a kulcsot fűzte.

Egyszer szeretkezés közben Dok a válla mögé csúsztatta a kulcsot, de Vidra visszahúzta, és hagyta, hogy minden lökésnél Dok arca előtt himbálóddzon.

– Nem teszed le kulcsot? – kérdezte Dok.

– Nem. Törődj te csak azzal, nehogy lelankadjak! Ne a szádat jártasd, hanem a fenekedet!

Három hónappal azután, hogy Vidra kiszabadult a fogdából, a háza teraszán ült egy karosszékben, és a délutáni fojtogató forróságban elnyomta az álom. Közeledett az esős évszak, a Mekong túloldalán már gyülekeztek a felhők, minden élő nyugtalan lett, a folyó felől dzsungelrécék hápogása hallatszott, a közeli erdőben cibetmacskák sivítottak, a medvemakákók meg ágról ágra ugrándoztak, miközben haragosan kiabáltak.

Dok a ház melletti kertben batátát kapált, csak akkor ugrott be a bozótosba, amikor váratlanul feltűnt a három férfi. A malájalma levelei közül leste őket.

Nem az út, hanem a folyó felől érkeztek, a meredek, növényekkel benőtt partfalon vágták keresztül magukat. Vidra még akkor sem ébredt föl, amikor a teraszon álltak. A világos öltönyös, nagy darab fehér férfi megrázta Vidra vállát, mire ő kinyitotta a szemét, és értetlenül nézte őket. Ahogy tisztult az agya, először a két fickót ismerte fel, ők provokálták a verekedést a bárban, aztán a fehér férfit bámulta, aki zsebre tett kézzel állt előtte.

– Kis délutáni alvás. Nem rossz – mondta a férfi, és intett a kísérőinek, hogy letehetik a kezükben tartott benzineskannákat.

Vidra a kert felé pillantott, észrevette, hogy Dok lesi őket, de azt is felfogta, hogy azok nem vették észre a lányt.

– Szevasz, Roland. Mit akarsz itt? – kérdezte Vidra.

– Valami hideg ital jól jönne.

– Hozom – tápászkodott föl Vidra. – Amúgy mindjárt hűvösebb lesz. Ma kezdődik az esős évszak. Nézd, a Phu Szi-domb mögött már gyülekeznek a felhők. Mindjárt lecsap a zivatar. De azért hozom.

Dobos Roland körülnézett, ekkor már néhány villám is felcikázott.

Mikor Vidra visszatért az itallal, látta, hogy az egyik makákó vörös pofáját Dok felé fordítva a feje fölött visít, mintha vele lenne baja, de a váratlan vendégek ezt sem vették észre. A két ázsiai unott képpel álldogált a terasz szélén, Dobos meg Vidrát figyelte.

Megitta a jeges teát, amibe Vidra rumot öntött, aztán belépett a nappaliba. Amikor észrevette a páncélszekrényt, Vidrához lépett, és egy mozdulattal leszakította a nyakából a kulcsot. Vidra tiltakozni próbált, de a két fickó fenyegetően közelebb lépett. Dobos kinyitotta a páncélt, a pedrive-okat, a CD-ket, a jegyzeteket és az összekötegelt százdollárosokat kivitte a teraszra és a rattanasztalkára pakolta. A vállán lógó táskából elővett egy laptopot, és hosszasan nézegette a CD-ket.

– Bazmeg, Vidra! Ez aztán komoly gyűjtemény. Tudod, egyáltalán hányan vannak?

– Nem számoltam.

– Ti aztán nem lazsáltatok! Én is benne vagyok?

– Te nem. Rákusz megbízott benned, soha nem kellett rád dolgoznunk. Tényleg, mi van Rákusszal? Úgy hallottam, kiengedték.

– Kihozták a haverjai.

– Látom, te már nem vagy a haverja.

– Ne izgulj rá a dologra, hamarosan visszamegy. Persze csak ha életben marad. Vidra, nem megmondták, hogy ne másoljál ezekből? Azt mondtad, hogy csak az az egy példányod van, amit leadtál. Van még több is?

– Ez az egy van.

– Most miért higgyünk neked? A múltkor is hazudtál – ingatta a fejét, és intett a két fickónak.

– Hi, people. The petrol! Around the house! – mondta az egyiknek, és mutatta is a kezével. Az elindult körbe a kannával, vékony csíkban csorgatta a lábas faház tövébe a benzint, a másiknak meg intett, hogy vigye a kannáját és locsolja szét a házban.

Mikor visszaértek, Dobos bólintott nekik, mire az egyik gyors mozdulattal hátracsavarta Vidra kezét, a másik meg a pillangókését a nyakára tette.

Ezt érezte Vidra utoljára, a kés élét a nyakán, miközben hallotta a medvemakákók meg a cibetmacskák kiáltozását, és egy velőtrázó, éles visítást, amiről tudta, hogy ez csak Dok lehet.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2016.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Iván Péter István
Korrektor Ruzsa Ágnes
Borító Hrapka Tibor

klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-468-017-8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence