Kötter Tamás

IKEA, vasárnap

— regény —

KALLIGRAM

Kötter Tamás: IKEA, vasárnap

KALLIGRAM
2017

Copyright © Kötter Tamás, 2017

ISBN 978 963 468 018 5

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

„Nem teljesen az ő hibájuk volt, gondolta. Keserves világban éltek, a versengés és a harc világában, a hiúság és az erőszak világában, nem volt ez harmonikus világ. Az is igaz viszont, hogy semmit sem tettek, hogy változtassanak rajta, egyáltalán nem járultak hozzá a jobbá tételéhez.”

(Michel Houellebecq: Elemi részecskék)

– Kérem, próbálja elmondani, miért érzi úgy, hogy válságba jutott az élete.

– Nem akarok vádaskodni, mármint a feleségemet bármivel is vádolni… – kezdenék bele, de dr. Novák rögtön közbevág:

– Ez nem vádaskodás, kedves Károly. Képzelje azt, hogy elrontotta a gyomrát, és most kihány mindent, ami nem odavaló. Higgye el, hogy a végén meg fog könnyebbülni.

– Biztos?

– Biztos.

Dr. Novák a pszichológusom, akihez egy kisebb idegösszeomlást követően, heti két alkalommal járok.

Zavartan mosolygok.

– Nos – mondja biztatóan dr. Novák.

– Nos – mondom én is, aztán nagy levegőt veszek, és így folytatom: – Tudja, a feleségem már elmúlt negyven… És itt vannak a fiatal lányok, illetve testek…

– Na, itt álljunk meg egy szóra, kedves Károly! – Néz rám szigorúan. – Tisztázzunk valamit! Én most a felesége belső tulajdonságaira vagyok kíváncsi, nem a maga titkos vágyaira. Arra majd később térünk rá. Érti?

– Értem.

– Akkor fussunk neki még egyszer! Rendben?

– Rendben – hunyászkodom meg, majd rövid gondolkodás után, magam is meglepődve azon, amit mondok, bátran és elszántan így folytatom: – Állandóan baszogat. Baszogat reggel, baszogat este. Baszogat, hogy mit veszek fel, hova megyek, mikor jövök haza, mit nézek a tévében.

– Rendben, köszönöm – vág közbe, mialatt jegyzetel a füzetébe, de sorolom tovább:

– Baszogat a pénzért, a mosogatás, a kurva hétvégék miatt – mint aki meg sem hallotta, amit dr. Novák az előbb mondott. Érzem, hogy valami megmoccant bennem.

– Köszönöm, Károly, ennyi elég – pillant fel a jegyzeteiből.

Csak nem hagyom abba, leállíthatatlan vagyok, mint valami terminátor:

– Baszogat a fogkrémtubus, a meccs, a…

– Elég! – üvölt rám dr. Novák.

Csönd.

– Köszönöm, elég – folytatja most már higgadtan.

– Elnézést – motyogom.

Egy ideig vádló tekintettel, szótlanul bámul rám, majd némileg megenyhülve így szól:

– Semmi baj. Azt javaslom, inkább mondja el, hogy pontosan mi váltotta ki önből – itt elgondolkodik egy pillanatra, és elnéz a vállam felett, majd vissza – ezt a sajnálatos eseményt, amit az életközépi válság jeleként értékelt.

• • • • •

„Game over”, ez a mindenféle előzményt nélkülöző, teljes mértékben a helyzethez nem illő mondat hosszú másodperceken át fenyegetően uralta köztünk a teret. Mivel néhány perccel korábban még egy fontos ügy részleteiről beszélgettünk, mielőtt belekezdtem volna a hétvégi programom taglalásába – ugyanolyan unalmasnak ígérkezett, mint az összes megelőző –, annyira meglepődtem a kijelentés váratlanságától, hogy éreztem, elsápadok, és komoran bámulni kezdtem a poharam. Üres volt.

Május vége felé jártunk, hétfő délután volt. Egyike azoknak a gyönyörű napoknak, amikor tudtuk, hogy közeleg a nyár. Az irodaház éttermében üldögéltünk. Éppen befejeztük az ebédet. Barnával kollégák voltunk egy nemzetközi ügyvédi irodánál, meglehetősen szép fizetéssel, év végi bónusszal, céges autóval, mobillal, hitelkártyákkal és persze, jelzálogkölcsönnel. Mindketten abban az évben lettünk negyvennyolc évesek. Családosok voltunk, Barnának két fia volt, nekem egy lányom. Olyan lakóparkokban laktunk, amelyekre az internetes hirdetések és a beruházó cégek ismertetői minden esetben a „különleges atmoszféra” kifejezést használták. „Az ősfás környezetben felépített, klasszikusan elegáns épületekben, prémium kategóriás, tágas, teraszos, panorámás lakások kerültek kialakításra. A lakók kényelméről uszoda, szauna és edzőterem gondoskodik. A parkolásra, igény szerint, teremgarázs vagy felszíni parkolóhelyek állnak a rendelkezésre”, sorolta a potenciális vevők részére összeállított füzet a lakópark előnyeit.

Néhány héttel a beköltözésünket követően a park valamennyi lakását értékesítették. A vevők általában hozzánk hasonló, középkorú, biztos, bár nem kirívó egzisztenciával rendelkező családok voltak, olyasfélék, akikre a jobboldali politikusok nagy előszeretettel használták a „nemzet gerince” kifejezést, míg a baloldal csak „gazdagokként” tekintett ránk, és biztosítottak mindenkit, hogy kormányra kerülésük esetén adóemelésre számíthatunk. Hamarosan bosszankodva kellett tudomásul vennem, hogy a „mai elvárásoknak mindenben megfelelő építési és üzemeltetési technikák és anyaghasználat mellett épült” lakásunkba hangok szűrődtek át a szomszédból.

Általában ártalmatlan, háztartási zajokat hallottam: a vékony falban futó csövek kiszámíthatatlan módon időnként sípolásba kezdtek, valaki lehúzott egy vécét, egy fúró felsikított, aztán ugyanolyan gyorsan el is hallgatott, nagy teljesítményű porszívó őrjítő monoton zúgása vegyült valamilyen, a hangja alapján apró termetű eb ugatásába.

Néha áthallatszott a szomszédok veszekedése.

A hangoskodásokat – legalábbis abból, amit megértettem belőlük – nem is nevezném veszekedésnek, mondjuk nézeteltérésnek. Véleményem szerint ez a legmegfelelőbb és egyben kulturált kifejezés, amit ezekre az esetekre – anélkül, hogy az abban részvevő feleket megsértenénk – bátran használhatunk. Általában apróságok miatt törtek ki: valaki elfelejtett valamit, egy el nem pakolt ruha, ottfelejtett koszos tányér vagy pohár, egy fel nem vett telefon. „Azért kap egyest, mert nem tanul… és mert te mindent megengedsz neki!” Sorolhatnánk tovább. Olykor épp ezek az egyébként jelentéktelen problémák teremtettek alkalmat arra, hogy a családot sújtó pénzügyi gondok okait („Nem érted, hogy erre most nincs pénzünk, baszd meg!”), a vélt vagy valós hűtlenséget, egykori botlásokat („Soha…, de soha nem fogom megbocsátani neked…”) egyik házastárs a másikon számon kérje. Mivel a szomszédok az évek során nem cserélődtek, úgy láttam, hogy ezek a kisebb perlekedések – még ha esetenként heves vitát váltottak is ki a felekből – nem terhelték meg túlságosan a házasságokat.

Barna – ha udvarias beszélgetéseink során, éppen szóba kerültek a szomszédok – hasonló tapasztalatokról számolt be.

Nagyjából mindenütt egyformán zajlott az élet.

Összességében kiszámítható, kényelmes életet éltünk, olyat, amilyet mások akár irigyelhettek is. Legalábbis én akkor így gondoltam. A hétköznapokat a belvárosban, egy tizenkilencedik századi lakóházból a társaságunk speciális igényei szerint irodaházzá átalakított épületben töltöttem. A szakirodalom dolgozóbarát környezetként írja le az ilyen helyeket. A kellemes légkörű, minden kényelmi elvárásnak megfelelő munkahelyemen olyan ügyeken dolgoztam, mint vállalatok felvásárlása, feldarabolása és értékesítése, különféle kártérítési és környezetvédelmi perek, valamint gazdasági társaságok átvilágítása. A főnökeimmel mindig tisztelettudó és előzékeny, a kollégáimmal udvarias és korrekt voltam. Megbízható munkaerőnek tartottak, amit a közvetlen főnököm több alkalommal – általában ez az alkalom a születésnapom volt, amiről a társaságunk HR osztálya soha sem feledkezett meg – ki is jelentett. „Nem is tudom, hogy Karcsi alapossága nélkül mi lenne velünk”, lapogatja a hátam és közben nevet, a kollégák is vele nevetnek, vagy legalábbis úgy tesznek. Én is velük nevetek, bár fogalmam sincs, hogy min, miközben megpróbálom magam pótolhatatlannak látni, pedig tisztában vagyok azzal, hogy ugyan szorgalmas és megbízható, de mégis csak középszerű ügyvéd vagyok. Általában alapvető feladatokat végzek. A negyvenes éveim elején a karrierem végérvényesen elakadt, nem kértek fel partnernek, ami a felelősség mellett, jóval nagyobb fizetéssel, vállalati luxusautóval és végtelenül sok utazás lehetőségével járt volna együtt. Mivel a felelősségtől már gyermekkorom óta viszolyogtam, és az emberi kapcsolataimat is a hűvös távolságtartás jellemezte (valljuk be, egyik sem egy ambiciózus vezető előnyös tulajdonsága), szomorúan, de valamelyest megnyugvással vettem tudomásul, hogy aktív időszakom hátralévő részét – feltéve persze, amíg beférek a „folyton fejlődő, dinamikus, fiatal csapatba” – jobbára rutinmunkával, érdektelen iratok és beadványok felett töltöm el.

Annak ellenére, hogy a főnököm sem csinált semmit, az ő dolga kétséget kizáróan sokkal nehezebb lehetett, mint az enyém: kénytelen volt a hét minden napján üzleti reggeliken, ebédeken és vacsorákon részt venni a cég ügyfeleivel, magas beosztású köz- és kormánytisztviselőkkel meg ügyvédekkel más irodákból. „Te el sem tudod képzelni, hogy mennyire unom már ezt”, panaszolta több alkalommal is, aztán megveregette a vállam és biztatásként azt tette hozzá: „Te legalább azzal foglalkozol, amit szeretsz.”

Viktor fizette a számlájukat („Hihetetlen, hogy mit össze tudnak enni és inni”, súgta oda egyszer), és szórakoztatta is ezeket, a cégünk működése szempontjából fontos személyeket. Ezért nem csak ismernie kellett, de állandó, szoros, már-már baráti kapcsolatot volt kénytelen ápolni a menőnek számító éttermek, bárok és klubok vezetőivel, annak érdekében, hogy teltház esetén is mindig és azonnal legyen asztala valamelyik étteremben vagy klub VIP szobájában. Ugyancsak ismernie kellett a különféle, kifejezetten üzletemberekre specializálódott hostess ügynökségek és az általában fedőtevékenységként működő szépségkirálynő-versenyek vezetőit, szervezőit is, hogy a fontos estéket cégünk ügyfelei nem csak dekoratív, de egyben szórakoztató társaságban töltsék el, ezzel is oldva a tárgyalások sokszor komor, hivatalos jellegét.

Viktor pontban tíz órakor – persze csak abban az esetben, ha nem volt üzleti reggelije – begördült az irodaházunk parkolójába, a fekete Porsche 911-esével. Néhány rövid perc, és már fel is tűnt az irodában. „Helló, everybody” üdvözölte közvetlen hangon a beosztottjait, majd egy-két kedves, de nem tolakodó kérdés után („Hogy vagy ma?”, „Milyen estéd volt tegnap?”, „Ma valósággal ragyogsz, drágám, csak nem új lovag a láthatáron?” és így tovább) beveszi magát a szobájába, amit mértékadó eleganciával maga rendezett be.

„A matt szürkére festett acél és körtefa kombinációjú íróasztal és az art decót idéző, bivalybőr borítású fotelek visszafogott stílusát jól oldja a strandjelenetet ábrázoló festmény”, vezette fel a Playboy újságírója a főnökömmel készített nagyinterjút. A képet, amit volt szerencsém élőben is látni, egy fiatal, de máris „elképesztően sikeres” (az ELLE több oldalas interjút készített vele és egyébként modellkedett is) festőnőtől vette, potom hatszázhatvanezer forintért. A festményen két hibátlan alakú lány áll háttal a szemlélőnek, előttük a tenger és az ég egyformán üres, levegős és kék. „Mindig is vonzott a női fenék. Szerintem nagyon nehéz elérni, megformálni és megtartani. A fenék a fétisem, a sajátommal is sokat foglalkozom. Nem véletlen, hogy a képeimen is hangsúlyos szerepet kap”, válaszolta a művésznő a divatmagazin „fenekek szerepét” firtató kérdésére. Viktor, általában sötétkék vagy grafitszürke, karcsúsított olasz öltönyt hordott, amihez jól passzolt a kézzel varrott Wass cipő. „Először a csoportvezetőkkel váltok néhány szót, begyűjtöm tőlük a legfrissebb információkat, és amennyiben szükséges, ott helyben meghozom a legfontosabb döntéseket. Aztán átnézem a postámat, majd a kiemelt ügyekben helyzetelemző értekezleteket tartok, ahol mindenki elmondhatja a véleményét”, mesélte az iroda immár teljhatalommal megbízott vezetője a férfimagazinnak előléptetése után nem sokkal. „Nem árt, ha az ember naprakész, mielőtt nekivág, hogy találkozzon valamelyik étteremben a jelenlegi vagy leendő ügyfeleivel.” Az újságíró, mint akit teljesen elbűvöltek a hallottak, megjegyezte: „Akik Önt ismerik, hajlamosak végtelenül maximalistának tartani, ami – gondolom – megállja a helyét.” „Sokszor hallok ilyet, de nem tudom értelmezni. Valójában az én hozzáállásomat nem a maximalizmus, hanem egy szakmai minimum jellemzi.” „Minimum?”, értetlenkedett a látszat kedvéért az újságíró. „Minimum, abban az értelemben, hogy egy ügy ellátása során a minimum az, hogy a maximumot nyújtjuk az ügyfélnek”, oldotta fel Viktor a látszólagos ellentmondást elegánsan, mire hangosan felnevettem. A főnököm ugyanis többször kifejtette már, hogy valójában mi szükséges egy ügyfél meggyőzéséhez: „Kellően drága étterem, kellően drága bor, és mindig ismerjétek a főpincért, mert az adja a rangot. A többi egyszerű pénzkérdés, amit még egy alföldi dinnyekirály is meg tud fizetni”.

Sokszor elgondolkodom, hogy miért nem sikerült soha olyan lazán intéznem az ügyeimet, mint Viktor. Évek teltek el, de nem hozták meg a választ.

Mivel nem tartoztam a cég vezető állású munkavállalói közé, csak ritkán kellett a társaságunk ügyfeleivel vacsoráznom, így az estéim nagy részével szabadon rendelkeztem. Általában olvasással ütöttem el az időt. Gyermekkoromtól vonzódtam Boris Vallejo mitikus szörnyeket, barbár férfiakat és nőket ábrázoló képeihez, melyek nem egyszer ihletették meg a nyolcvanas évek, vagyis a fiatalkorom, rock és heavy metál zenekarainak lemezborítóit tervező grafikusokat. Nagyrészt ezeknek, a gyakran erotikus tartalmú festményeknek köszönhetően nagyon korán felfedeztem a fantasy irodalmat, s habár, azóta új irányzatok tűntek fel, mint a steampunk vagy a városi fantasy, az én kedvencem a mai napig Robert E. Howard Conan-történetei maradtak.

Conan kalandjai ősi időkben játszódnak, egy Atlantisz elsüllyedése utáni és az ismert ókori civilizációk felemelkedését megelőző, elképzelt világban, a hybóriai korban („Arról az időszakról, melyet a nemédiai krónikások a Katasztrófa előtti kornak neveznek, az utolsó szakaszát kivéve igen keveset tudunk, s az is jobbára a legendák ködébe vész.”),* ami a mágia, a boszorkányság, az ősi fajok hanyatlásának és az emberiség felemelkedésének ideje is egyben. Conan magányos, kimmériai barbár harcos, aki idegenként járja a hybóriai világ királyságait, és rendkívüli életpályát fut be. A történetek során látjuk rablóként, zsoldosként, tolvajként, kalózként, hadvezérként, míg végül király válik belőle. Nem ismer félelmet, s látszólag fájdalmat sem. Nagy hatást tett rám ez a képzeletbeli világ, ahol a hős számára nem volt lehetetlen, pont az ellentéte volt az enyémnek. A konfliktusokat – annak ellenére, hogy gyakran mágusok vagy más nagyhatalmú varázslók, boszorkányok az ellenfelei – Conan végül nyers erővel oldja meg. „Conan olyan bosszúálló dühvel döfte a kardot a sötét vállak közé, hogy a széles penge félhossznyira bukkant ki elöl a fekete melléből”, miközben mindent a saját, megkérdőjelezhetetlen, erkölcsi mércéjével mér.

A kollégáim többsége a harmincas éveik végén, a negyvenes éveik elején járó, akkori fogalmak szerinti fiatal apuka volt. Ők már egy olyan generációhoz tartoztak, akik a fiatalkoruk határát, vagyis a bulizást, megpróbálták a lehető legtávolabbi jövőbe kitolni. Mivel csak a harmincas éveikben házasodtak meg, a gyerekeik még csak óvodába vagy általános iskolába jártak. A kis lurkók szinte kivétel nélkül Harry Potter-rajongók voltak. Egyik apuka sem úszta meg a vasárnapi mozit vagy dvd-zést. Gyermeki lelkesedéssel mesélték egymásnak az egyes részek tartalmát, miközben olyan ostobán hangzó nevek és kifejezések végtelen sora hagyta el a szájukat, mint a mugli, kvibli, acsarka vagy a véla. Az egyik ebéd alatt, bár egyáltalán nem voltam kíváncsi rá, sőt legszívesebben minden alkalommal felüvöltöttem volna, amikor valamelyik idióta szóbahozta, megtudtam, hogy ezek a bizonyos vélák emberszerű lények, szőke hajú, kivételes szépségű nőknek néznek ki. Ha egy férfi a közelükbe kerül, azonnal csillapíthatatlan vonzalmat érez irántuk. Ha megdühödnek, csúf, madárszerű arcuk lesz, és tűzgolyókat dobálnak ellenségükre. Fogalmam sem volt, hogy mi vett rá felnőtt, felelős beosztású férfiakat, hogy arról vitázzanak, vajon az egyik szereplő félvér-e vagy sem.

Mialatt én olyan történeteket olvastam, amelyekben „a nemességet a karok és a kardok ereje mérte”, a feleségem a gyógyteáival foglalatoskodott, vagy olyan tematikus tévécsatornák között kapcsolgatott, mint a LifeNetwork, TLC, OzoneNetwork, Travel Chanel, CBS Reality, TV Paprika. Ezek a tévéadók – az elmaradhatatlan főzőműsorokat leszámítva, melyeket ügyesen kombináltak egzotikus helyszínekkel, tudat alatt ezzel is utazásra csábítva a nézőiket – általában a deviancia és nyomorúság iránti örök emberi kíváncsiságra építették a műsoraikat: úgy, mint egy kétszáz kilós nő reménytelen küzdelme a fogyással, összenőtt sziámi ikrek vagy az indonéz faemberek, meg kivételesen rendetlen és koszos családok. A középkorban még a piacon, ketrecben mutogatták volna a szerencsétleneket, mint a természet gonosz tréfáit. Mára, hála a technika fejlődésének, a piac virtuálissá vált. Az olyan átlag tévénéző, mint például a feleségem, a világ bármely pontján, az otthonában, kényelmes körülmények közt, akár az általa megválasztott időpontban nézhetett végig egy komplett zsírleszívást. Még a kalapba sem kellett pénzt dobni, és attól sem kellett rettegni, hogy miközben valamelyik szerencsétlenen nevetünk vagy szörnyülködünk, egy ügyes zsebtolvaj meglopja az embert. Elég volt minden hónapban pontosan átutalni a szolgáltató részére az előfizetési díjat.

Hála az egykulcsos személyi jövedelemadónak, a munkámmal korrekt jövedelemre tettem szert, s mivel a feleségemmel középszerűek voltak az álmaink, könnyen ki is tudtuk elégíteni azokat: havonta egy wellness-hétvége valamelyik Budapest környéki szállodában. Negyedévente egy hosszúhétvége Sárváron a Spiritben vagy Ausztriában. Nagybevásárlás és opera Bécsben. Kellemes vasárnapi ebédek Buda valamelyik visszafogottan elegáns, családi éttermében, amelyeket garantáltan elkerültek a tréningruhás, amerikai turisták.

Ehhez az élethez hivatalosan két hét nyári és két hét téli szabadság járt, amit ugyanolyan közepesen drága szállodákban töltöttünk el, mint az a lakópark, ahol éltünk. Mivel minden esetben all inclusive szolgáltatást kértünk, kis iróniával azt is mondhattuk volna, hogy „a nyaralások alatt is otthon éreztük magunkat”. Mindig a Neckermann-nal utaztunk, ahol a harmadik utazást követően törzsutas, plasztik kártyára lettünk jogosultak, ami a 2%-os kedvezmény mellett még további „nem elhanyagolható pénzügyi előnyök” lehetőségét nyitotta meg a számunkra. Nyáron általában a görög szigetek valamelyikére vagy a spanyol tengerpartra utaztunk, ahol az időnk nagy részét a medence partján töltöttük, iszonyatos hangzavarban. Fogalmam sincs, hogy az utazási iroda vagy a szállodák vezetői miért gondolták azt, hogy jó ötlet reggel kilenctől este hétig bömböltetni a zenét. Megfigyeltem, hogy általában egy cd anyaga megy körbe-körbe, így a nyaralás alatt a vendég akár százszor is meghallgathatja Bruno Marstól a Locked Out of Heavent, MIA-tól a Bad Girlst, Nicki Minajtól a Pound the alarmot vagy éppen a We are young című számot. Ez utóbbi dal („Tonight / We are young / So let’s set the world on fire / We can burn brighter than the sun”) már csak azért is fájdalmasan nevetségesen hangzott abban a környezetben, mivel a Hotel Iberostar Creta, Sentido Pearl Beach Hotel és társainak Európa minden szegletéből összesereglő vendégei döntő többségét a negyvenes éveit taposó, hozzám hasonló középosztálybeliek tették ki, akikre – főleg fürdőruhában –, ha rápillantott az ember, sok minden eszébe juthatott volna, de a fiatalság biztosan nem. Habár valamennyien azzal az elhatározással fizettünk jelentős összegeket az utazási irodáknak, hogy kulturált körülmények között, többszöri, minőségi étkezés és korlátlan italfogyasztás mellett pihenjük ki a fáradalmainkat, erre szinte semmi esélyt sem kaptunk. A bántóan hangos zene mellett minden esetben ki voltunk téve az animátorok zaklatásainak. „A szállodai animáció fő célja, hogy a vendégeket arra lelkesítse, hogy aktív pihenéssel töltsék el a szabadidejüket”, írta kivétel nélkül valamennyi szállodai prospektus, a szabadidős tevékenységet taglaló fejezetében. Ezek a szépen lebarnult, fiatal fiúk és lányok, amellett, hogy oda nem illő gondolatokat ültettek el az ember fejében, amelyek aztán nem hagyták nyugodni, folyamatosan a tömegben köröztek, és olyan hülyébbnél hülyébb elfoglaltságokra akartak rávenni, mint például a vízi aerobik vagy különféle sorversenyek. Általában alvást színleltem, ha megláttam valamelyiküket felém közeledni, ilyenkor illemtudóan továbbmentek. „Sorry, maybe later”, léptek tovább. „Maybe”, motyogtam, mint, aki most ébredt. Nyilván maguk sem hitték el, hogy miközben teljes hangerővel szól a Call Me Maybe, bárki is képes lenne aludni. A megpróbáltatások az este folyamán sem értek véget. A vacsorát követően arra buzdították a – többnyire a szemkontaktus minden formáját kerülő – közönséget, hogy vegyenek részt az utánzó show-ban, játszanak velük székfoglalós vagy valamilyen hasonló, eredetileg óvodásoknak kitalált játékot. Azok jártak a legrosszabbul, akik kisgyerekkel jöttek, nekik még a tini diszkót is végig kellett táncolniuk.

Sajnos a közeli „festői halászfaluról” is minden alkalommal kiderült, hogy legalább húsz kilométerre van a szállodától; néhány rozsdás hajón és turistaéttermen kívül legfeljebb velencei, jobb esetben bizánci vagy görög romokkal büszkélkedett. Természetesen a halászhajók mögött lebukó nappal együtt az összes romot lefotóztuk.

Mindezek ellenére valamennyi nyaralásunkról elégedetten, egy cd-nyi fényképpel és azzal az érzéssel érkeztünk haza, hogy D-vitaminnal feltöltekezve és feledhetetlen élmények megszámlálhatatlan sorával lettünk gazdagabbak. „Ide feltétlenül el kell mennetek”, biztatta a feleségem valamelyik barátnőjét, miközben a „festői halászfaluról” mesélt. Amikor a Neckermann munkatársa néhány hét múlva felhívott, és udvariasan arra kért, hogy válaszoljak az utazással kapcsolatban feltett kérdéseire, minden esetben kifejeztem elégedettségemet, maximum pontot adtam valamennyi kategóriában és biztosítottam róla, hogy a jövőben is igénybe fogom venni a társaság szolgáltatásait.

Télen, a karácsonyi ünnepeket követően, a kollégáimmal családostul Karintiába, Nassfeldenbe utaztunk, hogy síeléssel és más érdekes és izgalmas dologgal töltsük az időt. A katalógus Nassfeldennel kapcsolatban – amellett, hogy egyike Ausztria tíz legjobb síterepének, egyedülálló technikai berendezések hógaranciát biztosítanak az idelátogatónak, télen kerek száz órával több a napsütéses órák száma, mint az Alpok északi lejtőjén, huszonöt hütte és étterem várja a vendégeket – külön megjegyezte, hogy a pihenőhelyek és függőágyak mellett trendi zenék, „valamint rendkívüli események gondoskodnak a felhőtlen hangulatról”: free-ride pályák és fun-parkok, BMWxDrive símozi, ahol megtekinthettük a rólunk készült filmet, vagy ott volt az NTC Blue Day Park, ahol a legmodernebb, mókás sporteszközöket próbálhattuk ki. Akinek arra támadt kedve, az részt vehetett a Milleneum-Express felvonóban megtartott főzőtanfolyamon is.

Ezekről a síelésekről is mindig kellemesen fáradtan, élményekkel feltöltekezve érkeztünk haza. Az ügyetlenkedésekről, a nagy esésekről, a lecsúszásról a halálpályán, a jägerezésről, forraltborozásról a hüttékben megszámlálhatatlanul sok fénykép és film készült, amelyek még sokáig közös témát szolgáltattak az egymás közötti viccelődésre, ezzel is oldva a január és február hónapok kissé talán komor hangulatát, és nem utolsósorban ékes bizonyítékául szolgáltak annak az elképzelésnek, hogy mi, akik az Amstrong&Fish-nél dolgozunk, „egy csapat vagyunk”.

A nyaralások alatt készült fotókat, mivel a digitális forradalom végtelen számú fénykép készítését tette lehetővé, meg sem próbáltuk előhívni. Különféle adathordozókon tárolva próbáltuk meg átmenteni őket az utókornak, vagyis öregkori énünk számára. Nem voltak illúzióim, száz százalékig biztos voltam benne, hogy sem az én, sem a kollégáim gyerekeit nem érdekli majd, ahogy a szüleik, akiket egyébként sem tartanak sokra, bamba, kivörösödött, sokszor alkoholtól fátyolos tekintettel bámulnak a kamerába vagy valamilyen saját maguk által bravúrosnak hitt sporttevékenységet végeznek. A személyes élmények átmentése egyébként is eleve kudarcra ítélt vállalkozás volt. Nyilván ezeknek, a fotókat és filmeket tároló adathordozóknak is ugyanaz lesz a sorsuk, mint a VHS-korszak házi videokazettáinak. Előbb egy padláson vagy raktárban végzik, mielőtt mint hasznavehetetlen és talán már környezetre veszélyesnek számító kacatot kidobják őket a szemétbe. Úgy láttam, hogy a technikai fejlődés, aminek deklaráltan csak és kizárólagosan az volt a célja, hogy jobbá, szebbé és elsősorban könnyebbé tegye az emberiség életét, szép lassan megfosztja az egyént az emlékezés lehetőségétől.

– Mi a baj? – kérdeztem, jó fél perc hallgatás után felpillantva Barnára. A feszültség ott vibrált körülöttünk a levegőben.

– Game over – ismételte meg. – Befejeztem, ennyi, kész, vége. – Felém fordította a mobilját. A kijelzőjén elküldendő üzenetként tényleg az állt, hogy „game over”, méghozzá csupa nagybetűvel.

– Minek van vége? – kérdeztem most már ingerülten, mert még mindig nem értettem, miről beszél. Fáradt voltam. Azon a héten sok munkám volt, minden este bent kellett maradnom, és éppen emésztettem is. Alapjában véve nem érdekeltek a kollégáim magánéleti problémái. Mivel a többségük fiatalabb volt nálam, ritkán osztották meg velem a gondjaikat. Ha valaki mégis a bizalmába avatott, hamar kiderült, hogy ugyanolyan semmiségek miatt veszekednek, mint a szomszédok a házunkban.

Bágyadt rosszkedvemnek, az emésztésen és munkán kívül, volt még további, nyomósabb oka is. Úgy négy vagy öt napja erős vizelési inger vett erőt rajtam, ami alhasi fájdalmakkal párosult. Rövid keresgélés után felhívtam a Mammut Egészségközpontot, ami úgy hirdette magát, mint a „minőségi szolgáltatás elkötelezett híve”, és rugalmasan alkalmazkodva az egyéni igényekhez komplex szolgáltatást nyújt a páciensei részére, és ha a „vizsgálatok során további szakorvosi véleményre van szükség a diagnózis felállításához, a vizsgálatok helyben, várakozás nélkül elvégezhetők”.

A tágas váróteremben, habár fel voltam rá készülve, egyetlen húgyszagú, remegő fejű öregembert sem találtam. Két gondterhelt arcú, velem nagyjából egyidős férfi várt a sorára. Később, egy kosztümös öregasszony bevezetett egy idős férfit. Annak ellenére, hogy bottal járt, és a szabad kezével a feleségébe karolt, az arcán nyomát sem láttam félelemnek. A szemei azt súgták nekem, hogy „Ne haljatok meg! Élni kell mindenkinek, sokáig”. A közelemben ültek le, de mégsem éreztem bármilyen kellemetlen szagot. Az illatosító berendezések orgonaillattal árasztották el az egész helyiséget, a hangfalakból halk lounge zene szólt.

Az urológus, egy alapos műszeres vizsgálat után, megállapította, hogy bakteriális eredetű prosztatagyulladásom van, amit nemi fertőzés útján is megkaphattam, de egy egyszerű felfázás is kiválthatta. Mivel a szexuális életem már egy ideje a nulla szintjén járt, magamban az utóbbira szavaztam. Pár napja meglepően meleg idő volt, magyaráztam szinte már lelkesen, és néhány kollégámmal kiültünk ebédelni az egyik teraszra. Az urológust szemmel láthatóan egyáltalán nem érdekelte, amit mondok, egy ujjal és elmélyülten gépelte tovább a diagnózist.

„Elég gyakori az ön korában”, szánt meg végül, miközben még mindig a laptopja fölé hajolva rám se nézett. Antibiotikumot írt fel, és mellé különféle gyógynövényből készült teák és pirulák szedését ajánlotta. Bár magam a hagyományos orvoslás híve vagyok, és egyáltalán nem hiszek a természet „gyógyító erejében”, azért naponta négy alkalommal szorgalmasan megfőztem a gyógyteát, és az íróasztalomra készített pirulákról sem feledkeztem meg. A különféle gyógyfőzetek és persze az antibiotikum hatására, hamarosan enyhültek, majd végleg megszűntek a panaszaim.

– Kész, vége, otthagyom és elválok – mondta Barna. – És ezt az üzenetet küldöm el neki.

– Mi történt? – kaptam fel a fejem a nem várt bejelentésre. A válás lehetőségét természetesen sokan felvetik, ezt már tudtam a szomszédok és persze a saját, otthoni veszekedéseinkből. De azzal is tisztában voltam, hogy a közösen felvett jelzálogkölcsönben testet öltő hideg realitások hamar véget vetnek annak az euforikus állapotnak, ami a férfiak esetében a különköltözés utáni új kalandokban és izgalmakban bővelkedő életről való álmodozással jár. A csupa nagybetűvel leírt „game over” és Barna elszánt tekintete másról árulkodott.

Ismertem a kollégám feleségét, Zsuzsát. Az egyik minisztériumban dolgozott mint jogász. Határozott, vagy inkább erőszakos fellépésű nő volt, aki tudta, hogy mit akar. Nem volt könnyű eset. Fiatal korában egészen csinos nő lehetett. Persze akkor sem egy klasszikus bombázó, inkább olyan jó közepes. Már megkeményedtek az arcvonásai, a teste megereszkedett. Nem vészesen, de megereszkedett.

Zsuzsának mindenről határozott véleménye volt. A bolygók állása és a karrier összefüggéseitől az ebola járványon át az ukrán válságig. Úgy tudtam, hogy jól megvannak egymással. Barna eddig még sosem panaszkodott a feleségére, ezért is lepődtem meg a váratlan kifakadáson.

Zsuzsával a cégünk tavaly karácsonyi partiján volt egy rövid, de annál kellemetlenebb beszélgetésem, aminek akkor nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget, sőt, igyekeztem az egész estével együtt minél gyorsabban elfelejteni. Néhány hónappal később teljesen véletlenül a kezembe akadt az „Egy argentin bíróság szabadságot szavazott egy orangutánnak” című cikk. Az írás jogászként azonnal felkeltette az érdeklődésemet, és egyben azzal a kellemetlen mellékhatással is járt, hogy akaratlanul is felidézte bennem a Zsuzsával folytatott beszélgetés kínos részleteit. A hazaútról már nem is beszélve.

Az újság szerint állatjogi aktivisták a fogvatartást korlátozó habeas corpus jogelv alapján eljárást kezdeményeztek a Buenos Aires-i állatkert Sandra nevű, huszonkilenc éves szumátrai orangutánja nevében. Az állati jogokért küzdő Association of Officials and Lawyers for Animal Rights nevű szervezet beadványában azzal érvelt, hogy az emberszabású majom elegendő tanulási képességgel rendelkezik ahhoz, hogy ne lehessen tárgyként kezelni. A bíróság egyetértett a keresettel, és ítéletében kimondta, hogy Sandrát megilletik egy „nem emberi személy” alapvető jogai. „Ez nemcsak a nagy testű emberszabású majmok előtt nyitja meg az utat, hanem más érző lények előtt is, amelyeket tisztességtelen és önkényes módon fosztanak meg szabadságuktól állatkertekben, cirkuszokban, vízi parkokban és tudományos laborokban” – idézte a La Nación c. napilap az AFADA jogászának, Paul Buompadrénak a szavait. „Végre Argentína is elindult a felvilágosodás útján”, replikázott még aznap az egyik szélsőjobboldali portál, a kétségkívül szélsőséges döntésre.

A fogadáson valahogy egymás mellé sodródtunk Zsuzsával, s ahogy ilyenkor jól nevelt emberekhez illik, azonnal beszélgetésbe elegyedtünk egymással. Egy ideig csupa érdektelen semmiségről esett szó, mint a síelés, a gyerekek, egy kis időjárás, egy kis belpolitika. Ez utóbbi témát rendkívül felületesen érintettük. Vita helyett ellőttük az ilyenkor kötelező frázisokat: sajnálkoztunk, hogy kevés a párbeszéd a jobb- és a baloldal között, és persze mélységesen egyetértettünk abban, hogy egyik sem jobb a másiknál, amikor – már magam sem értem, hogy miért – szóbahoztam a homoszexuálisok jogait, mint élő példát, lám-lám, milyen ostoba kérdések osztják meg a hazai közvéleményt.

Majdnem az összes harminc alatti kolléganőmnek volt egy homoszexuális barátja, barátnője. Rivalizálás szóba sem jöhetett közöttük, gond nélkül, fesztelenül megbeszélhették egymással a szexuális és szerelmi életüket, életvezetési és öltözködési tanácsokat adhattak a másiknak, és nem utolsósorban lelki szemetesládának használhatták egymást. A magam részéről, alkalmazkodva a trendekhez, meglehetősen liberális álláspontra helyezkedtem, amit természetesen rendkívül udvarias formában jeleztem is Zsuzsának. „Úgy vélem, hogy nem csak a faji, de a nemi alapon történő kirekesztés is idegen az európai eszmétől. A sokszínűség és az azt biztosító tolerancia, az elesettek, az oltalmat keresők védelme, a szabadságjogok radikális kiterjesztése az, ami a jövő Európája felé vezető utat kikövezi”, mondtam, mintha csak egy könyvből olvasnám. Az egészet egy cikkből vettem, amit unalmamban olvastam a neten. Zsuzsa azonnal lecsapott a mondanivalómra, a homoszexualitás láthatólag a kedvenc témái közé tartozott. Elöljáróban rögtön leszögezte, hogy ő nem ellenzi az azonos neműek házasságát, sőt az egyetem alatt erről a témáról még egy dolgozatot is írt, „Másság és annak jogi relevanciái, különös tekintettel az államigazgatási jogra”, mely írása, valamelyik tanszék részéről elismerésben részesült. „De – emelte fel figyelmeztetően vagy inkább fenyegetően a mutatóujját, amikor ezt a kötelező tiszteletkört lefutotta, majd rövid szünet után, kissé már emelt, a nőkkel kapcsolatos tapasztalataim szerint, a hisztériás rohamot megelőző hangnemre váltva, így folytatta: – ez azért mégis csak sok! És mondja, kedves Károly, mégis mi lesz ennek a vége?”, szegezte nekem a kérdést, amit rövid, ámbár kínos csend után (közben a poharam talpáról az odaszáradt ételmaradékot próbáltam meg lekaparni) helyettem meg is válaszolt. „Vegyük például a majmot”, okoskodott. „Sokan azt állítják, én persze nem tartozom közéjük, hogy a majmok – heherészett egy sort – és a négerek, vagy tetszés szerint fordítva, hasonlítanak egymásra – újra heherészett –, egyszóval rokonok. Akkor a következő lépés az lesz, hogy az ember a majommal is házasodhat?”, kérdezte, majd elgondolkodott. „Vagy itt van a kutya – folytatta –, az meg az ember legjobb barátja. Nemdebár?”

Meglepetésemből ocsúdva, az elfogyasztott italtól kissé szétszórt gondolataimat rendezve, megpróbáltam udvarias, de mégis határozott módon kifejteni az álláspontomat, amely egyébként megegyezett a társaságunk hivatalos álláspontjával is. Úgy éreztem, hogy a négerezés túllép a politikailag korrekt beszéd azon világosan megrajzolt határán, amit a cégünknél, sőt az egész cégcsoportnál rendkívül komolyan veszünk. Bár, azt be kell vallanom, elbizonytalanodtam Zsuzsa egynémely érvével szemben. Védelmi állásaimat lépésről feladva, néhány perc után kénytelen voltam elismerni, hogy Nigéria, a legnépesebb afrikai állam, a Niger folyóról kapta a nevét. Ezek után, természetesen, azt sem tudtam cáfolni, hogy a folyó neve a latin niger, azaz a fekete szóból származik.

„Nos, ami a fekete…”, kezdtem bele, olyan halkan, hogy már szinte magam sem hallottam, amit mondtam. Féltem, hogy valaki a jelenlévők közül meghallja, hogy miről is beszélgetünk, amikor Zsuzsa közbevágott: „Kérlek, egy percig se gondold, hogy nekem a négerekkel bármi gondom lenne. Sőt, amikor Kenyában jártunk Barnával, még össze is barátkoztunk egy kedves idegenvezető-félével, aki a nemzeti parkba meg mindenhová elkísért bennünket”, mesélte lelkesen. „Barna!”, kiáltott oda a férjének, aki néhány perce még a mi társaságunkat élvezte, de a melegek jogainál valahogy megszomjazott. „Bocsássatok meg, innom kell valamit”, mondta és már el is viharzott. Barna azóta sem jött vissza hozzánk, helyette egy jó néhány méterrel arrébb álló társasághoz csatlakozott, élénk beszélgetésbe merülve velük igyekezett háttal állni nekünk.

„Barna!”, kiabálta el magát ismét, amire a férje kelletlenül fél fordulatot vett, és miközben kényszeredetten elmosolyodott, ezt mondta, „Igen, drágám?”

„Hogy is hívták azt a kenyai idegenvezetőt, szívem? Gumi vagy Gobó?”, kiabálta Zsuzsa.

„Gumo”, felelte gondolkodás nélkül Barna, aztán szinte már megkönnyebbülve, hogy ennyivel megúszta a dolgot, visszafordult egy idősebb, ősz hajú úrhoz, aki egyik fontos ügyfelünk volt.

„Nos, szóval ez a Gumó úr is rendkívül kedves ember volt”, nyugtázta elégedetten a férje válaszát, majd nevetve hozzátette: „igaz, volt is rá oka, mivel Barna adott neki egy régi mobilt a fáradozásáért. Bár nem tudom, hogy mire tudta használni.” Elgondolkodott egy pillanatra. „Mi minden esetre nem tudtunk mobilozni Kenyában”, közölte végül, majd várakozásteljesen rám nézett.

„Nos… én…”, körülbelül eddig jutottam, amikor Zsuzsa egyszerűen faképnél hagyott; odalépett egy másik társasághoz. Néhány pillanat múlva a fogadás zsivaján is átszűrődő hangon már az ebolajárványról magyarázott két kollegámnak és egy kövér, vörös hajú nőnek, akit akkor láttam először.

„…de azért remélem, hogy Európába nem engedik be őket”, így Zsuzsa. Mire a vörös hajú nő: „Állítólag nincs ellenszere, és napok alatt végez az emberrel.” „Gyakorlatilag elfolyik minden véred, mielőtt meghalnál”, tette hozzá fontoskodó képpel az egyik kollégám.

„Te a buzikat véded?”, fordult felém hazafelé menet a taxiban a feleségem.

Hamarosan megtudtam Marianntól, hogy az este folyamán hosszasan beszélgettek Zsuzsával; többek között a rövid eszmecserénk is szóba került. A kérdése mindenesetre kellemetlenül érintett. Egyrészről azért, mert ismertem a feleségem üggyel kapcsolatos álláspontját, másrészről – és ez most kivételesen a feleségem reakciójánál is jobban idegesített, sőt minden túlzás nélkül mondhatom azt is, hogy rendkívüli módon nyugtalanított – észrevettem, hogy a taxisofőr érdeklődését is felkeltette ez a rövid kérdés, és a visszapillantó tükörből oda-odapislantott rám. Mivel a tükrön a Fradi mellett egy árpádsávos zászló is lógott, úgy éreztem, hogy ebben a helyzetben a politikailag korrekt válasz nem tűnik túl jó ötletnek. Abban is biztos voltam, hogy a taxist – akinek az arcán, mióta a feleségem feltette ezt az egyszerű eldöntendő kérdést, nyugtalanító idegrángások futnak végig – sem egy hosszabb eszmefuttatás bizonyos nemzetközi egyezményekről és jogokról („olvassa csak el őket”, ajánlottam volna más helyzetben), sem azok a hatásos gondolatok, amelyeket nemrég az interneten olvastam, nem győznék meg.

A cikk első néhány mondatát csak felületesen futottam át, de ahogy haladtam előre a szövegben, rövidesen a „politikai korrektség az elnyomó és diszkriminatív társadalmakban élni kénytelen egalitárius demokraták önbírálata és önkontrollja” és ezekhez hasonló gondolatok hatása alá kerültem. Később, több alkalommal is újraolvastam, lassan, odafigyelve minden egyes mondatára. Egy idő után, sajnos, be kellett látnom, annak ellenére, hogy a jogi karon több éven át filozófiát és különféle jog- és államelméleti tárgyakat tanultam, nem sokat értettem meg belőle. A cikk – mit cikk, egy kész tanulmány vagy inkább vádirat – szerzőjének tanácsára, aki e szavakkal biztatja az olvasókat: „Méltóztassék elolvasni!”, még egy Kant-értekezés linkjére is rákattintottam. Az Immanuel Kant: „Über den Gemeinspruch: Das mag in der Theorie richtig sein, taugt aber nicht für die Praxis”, 1793, in: Kant, Werke, 9, hg. Wilhelm Weischedel, Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Sonderausgabe 1983, pp. 127–172. oldalak közötti szöveget is kizárólag azért nem tanulmányoztam, mivel nem tudok németül.

Néhány kifejezést és mondattöredéket sikerült megjegyeznem. Ha hasonló helyzetbe kerültem, mint azon az éjszakán a taxiban, vagy csupán az akkoriban bizonyos üzleti körökben (én pedig munkám folytán gyakran kerültem kapcsolatba ezekkel a körökkel) varázsszóként használt európai elkötelezettségemet (azt hiszem, hogy ez a jó kifejezés rá) akartam demonstrálni, bátran nyúlhattam a „fogadjuk el a diszkriminált embercsoportok önjellemzését, és ne mi, kiváltságosok szabjunk rájuk terminusokat, helyette használjuk azokat a szavakat, mint ők.” vagy „A kelet-európai antifasizmus próbaköve a heteroszexizmus.” vagy „A társadalmi, etnikai, kulturális, nemi csoportok egységesen negatív erkölcsi és intellektuális karaktere, mint felülbírálhatatlan hipotézist nevezik rasszizmusnak.” vagy „a xenofóbia valójában apolitikus” gondolatokhoz. A siker, amely a beszélgetőtársaimnál sok esetben sokkszerű megdöbbenéssel párosult, mindig garantált volt. Nyilván nem olvasták azt a cikket és más hasonló cikkeket sem. Ezen persze nem lepődtem meg, nagyjából így működött ez a világ, akkorra már kiüresedett vagy eleve tartalom nélküli frázisokba csomagolták az üzletek mögötti ideológiát.

A kérdés elhangzása óta mély, de egyben riasztó csend ülte meg a kocsit. A feleségem is és én is úgy láttam, hogy a sofőr is a válaszomra várt. Az előbbinek inkább kérdő, míg az utóbbinak inkább feszült volt a tekintete. Az Oktogon és a Deák tér között alaposan meghánytam-vetettem a lehetséges válaszokat, majd a visszapillantó tükörben még egy gyors pillantást vetve az izzó tekintetű sofőrre – úgy markolta a kormányt, hogy az inas kezén a legapróbb erek is, mintha egy csapadékban gazdag vidék vízrajzi térképét nézném, jól kivehetőek voltak – végül ezt nyögtem ki: „Nem.”

– Semmi, csak egyszerűen vége – mondta Barna. A hangja inkább lemondó volt, mint harcias.

– De, valami csak történt, az istenért? – kérdeztem most már izgatottan.

– Fogalmam sincs, hogy mi ütött belém – kezdett bele, rövid hallgatás után. – Ma reggel, munkába jövet a kocsiban történt. Éppen az Attila úton jártam, a rádióban különös és misztikus, harcias zene szólt, valami háborús filmnek a zenéje, és én önkéntelenül is felpillantottam a várra. Talán a Hadtörténeti Intézet épülete váltotta ki az egészet vagy a zászló előtte, amibe a szél belekapott. Tisztán láttam magam, ahogy ott ülök az autómban, ahogy próbálom a gondolataimat újra és újra visszaterelni az ügyre, amin veled dolgozom, és hirtelen úgy éreztem, hogy képtelen vagyok ezt az életet tovább folytatni.

Magában roskadtan ült a székén, néha beletúrt a villájával az ételbe.

– Az a helyzet, hogy csalódott vagyok, mert semmi sem valósult meg abból, amiről fiatalkoromban álmodoztam. Ma már nevetségesen hangzik, mert mindenki ügyvéd meg üzletember akar lenni, aki menő öltönyt hord, sportkocsival száguldozik a városban, modell barátnője van, esténként meg fogadásokra jár, szóval úgy él, mint a főhős az amerikai filmekben. Informatikus, aki hülye játékokat fejleszt, és már huszonévesen milliomos lesz belőle, mégis edzőcipőt, valami nevetséges feliratú pólót és melegítő felsőt viselhet még ötven éves korában is. Dj, akit egész életében körülugrálnak a kis picsák, és szinte már legálisan drogozhat – én egyáltalán nem vágytam erre. Az igazat megvallva, sosem akartam jogász lenni. Az volt az álmom, hogy történelmet tanítsak gimnáziumban, és ebben a szüleim is támogattak. Mindketten egyszerű, dolgozó emberek voltak, és nem volt könnyű az életük. „Nem akarjuk, hogy hozzánk hasonlóan korán kelj, és munkásvonaton zötykölődj, a hidegben dolgozz, és olajtól büdösen gyere haza”, mondta el minden alkalommal anyám, ha rossz jegyet kaptam; egyszerre szánta ijesztésnek és biztatásnak is. A maguk egyszerű módján tisztelték a tanáraimat, mindig nagy izgalommal készültek a szülői értekezletekre, és még hetekig emlegették, ha egyik-másik tanár közvetlen hangon beszélt velük. Igen, mást nem is tudtam magamnak elképzelni, mint egy régi, patinás gimnáziumot, amit kívülről sárgára festettek, és a nagy elődök mellszobrait és emléktábláit helyezték el a folyosókon, ahol minden osztályban van négy-öt olyan gyerek, akit érdekel a történelem. Nem voltak illúzióim, tisztában voltam vele, hogy még a legjobb iskolákban is ritkaság számba mennek az igazán okos és érdeklődő gyerekek. Nem olyanokra gondolok, akik fejből tudják az évszámokat, a történelem nagy alakjainak születési és halálozási idejét, és vaktérképen milliméterre pontosan be tudják jelölni a csaták helyét. Nyilván ez is fontos, de én olyan tanítványokra vágytam, akik a történelem mélyebb összefüggéseit keresik. Megérted ezt az érzést, ugye?

– Azt hiszem, igen.

– Ráadásul a hanyatló Kádár-kor végén, biztos és elfogadható egzisztenciát nyújtott a tanári pálya, amit a két hónap nyári szünet még vonzóbbá tett. Persze a kezdetektől fogva tudtam, hogy csak történelmet nem taníthatok, még egy szakot el kell végeznem, bár egyetlen más tantárgy sem keltette fel bennem azt a szenvedélyes érdeklődést, ami a történelem iránt már általános iskolás korom óta éreztem. Végül az irodalom mellett döntöttem, és tényleg nagyon komolyan nekiálltam, hogy fejlesszem magam, de sosem tudtam az irodalmi tudásomat a történelemhez hasonló tökélyre vinni.

Figyelmesen hallgattam Barnát. Én magam pont az ellentéte voltam, az irodalmat szerettem, és arról ábrándoztam, hogy híres író leszek, akit az olvasói, köztük természetesen szép nők, körülzsongnak.

Mivel akkor már Conan-rajongó voltam, kérdés sem fért hozzá, hogy fantasy történeteket fogok írni, hasonlókat, mint amilyenek Robert E. Howard novellái voltak. Először is megalkottam Khant, a saját hősömet. Khan, ellentétben Conannal, nem északi barbár, hanem a kifinomult, egykor hatalmas, de történeteim idejére már hanyatló, lázadásoktól, belső hatalmi harcoktól legyengült, déli Zarmai királyság szülötte volt, egy elszegényedett nemesi család sarja, aki kénytelen zsoldosnak állni. Kalandjai során bejárja a Határvidéki Nagy Síkságot, Zingari hegyeit, eljut a Smaragd-szigetekre és az ismert világot északról övező vadonokba is. Mivel a kelet szülötte, nem csak a karddal, de ha kell, a mérgezett tőrrel és a lovas íjjal is jól bánik. A Sikolyok hegye című novellámat a Galaktika Magazinnak is elküldtem, ami közölte is. Még ma is megvan a főszerkesztő levele: „Kedves Szerzőnk! Nagy örömmel vettük a novelládat, a novemberi számban tervezzük közölni. Várjuk a további írásaidat…”. Boldog voltam, amit nem is akartam leplezni. Amikor megjelent az újság, benne az írásommal, azonnal vásároltam belőle vagy egy tucat példányt, és megmutattam minden osztálytársamnak. A fiúk közül néhányan elolvasták, de azok a lányok, akik tetszettek nekem, akik miatt író akartam lenni, és akikről mint rajongóimról ábrándoztam, nos, ők szartak az egészre. Harmadikosok voltunk, Duran Durant hallgattak, a Kámaszútrát bújták, idősebb pasikkal jártak, elsősorban sportolókkal. Ezek, a mi vékony gyerektestünkhöz képest félelmetesen izmos férfiak, az akkor még a menőség abszolút szimbólumának számító Nike cipőt hordtak, és sohasem köszöntek nekünk.

– Istenem – sóhajtottam fel magamról megfeledkezve.

– Valami baj van? – kérdezte Barna, kirántva a merengésemből.

– Semmi – feleltem gyorsan. – Semmi – jeleztem, hogy figyelek, folytassa, amibe belekezdett.

– Sok mindenről lemondtam volna a tanári pálya kedvéért – mesélte tovább. – Tudtam, hogy Budapesten nem vagy csak nagyon nehezen találnék állást. Azok a gimnáziumok, ahová valóban okos és érdeklődő gyerekek jártak, általában a volt tanítványaikat alkalmazták. A társadalmat annak alapjáig átjáró szívességi rendszerek, a velünk született nepotizmus iránti hajlam és azok az adminisztratív intézkedések, amelyekkel a vidékiek fővárosba áramlását próbálták megakadályozni, sem nekem, a vidéki kollégistának kedveztek. Attól pedig, hogy szakközépiskolában vagy egy szakmunkásképzőben tanítsak, felállt a szőr a hátamon. Gondold el, ahogy esztergályos tanulóknak próbálod elmagyarázni az I. világháború kitörésének az okait. Őrület még csak belegondolni is – nevetett fel vontatottan, miközben az arcát szép lassan tétova szomorúság öntötte el.

– Elfogadtam – mondta teljesen színtelen hangon –, hogy az egyetem után ott kell majd hagynom Budapestet, ami már akkor is, legalábbis egy átlagos vidéki nagyvároshoz képest, pezsgő, érdekes és vidám hely volt, hazaköltözöm a szülőfalumba, és a volt iskolámban vállalok állást. A nagybátyámék maguk is tanárok voltak, igaz, csak általános iskolában. Volt némi tapasztalatom, hogy mit jelent tanárnak lenni, és egyáltalán nem találtam nehéznek ezt a munkát és a vele járó életet. A rokonaimat, de különösen a nagybátyámat, aki testnevelő volt, szinte konzerválta, hogy a fiatalok között töltötte ideje jelentős részét. Mindvégig optimistán fordultak a világ felé, pedig ez, abban a borús, mélyen neurotikus korban, általában csak a fiatalokat jellemezte. Egyáltalán nem hasonlítottak azokra a felnőttekre, akiket én ismertem.

– Aztán mégis csak jogász lettél, akárcsak én – vetettem közbe.

– Igen – ingatta a fejét, mint, aki maga sem hiszi el, hogy ez történt vele. – Végül meg sem próbáltam a bölcsészkart. Majdnem tízszeres volt a túljelentkezés, és az iskolámban sem biztattak. A jogi karra adtam be a jelentkezésemet, és minden gond nélkül fel is vettek. A szocializmusban az ügyvédi pálya zárt, kasztszerű módon működött, a fővárosi ügyvédi irodákat nagycsaládok tartották a kezükben, melyek közül jó néhánynak az alapjait az ötvenes évek sötét időszakában tették le az alapító atyák. Ráadásul korlátozták a praxisok számát is. Belenyugodtam, hogy a diplomát követően a közigazgatásban vagy valamelyik állami cégnél helyezkedem majd el. Csendes, nyugodt, kiegyensúlyozott életre készültem fel.

Kis szünetet tartott. Követtem a tekintetét. Két ügyvédjelölt lányt figyelt mohó tekintettel. Mindketten magassarkút viseltek, és testhez simuló ruhát. Valami buliról beszélgettek, amit azon a hétvégén tartottak a Symbolban. Annak ellenére, hogy elméletileg a főnökeik voltunk, ránk sem hederítettek; köszönés nélkül suhantak el mellettünk.

Barna megvárta, amíg elmennek, aztán így folytatta:

– A rendszerváltás teljesen átírta a terveimet. Amikor 1992-ben kézhez vettem a diplomámat, már bárki ügyvéd lehetett, aki megfelelt az adminisztrációs követelményeknek. Két év gyakornokoskodás után megnyitottam a saját irodámat. Akkor már házas voltam. Zsuzsával az egyetemen ismerkedtem meg, és rögtön azután, hogy végeztünk, azonnal összeházasodtunk. Ezt olyan természetes dolognak gondoltuk mindketten. Az ember befejezi a tanulmányait, kilép az életbe, munkát keres, társat választ, aztán rövidesen gyereket csinál, akiről gondoskodnia kell, vagyis létrehozza az élete hátralévő részének a kereteit. Ha cinikus lennék, azt mondanám, nem hagy magának más választást. Valószínűleg mi voltunk az egyik utolsó, ha éppen nem az utolsó korosztály, aki így tett. Sokat gondolkodtam ezen, és arra jutottam, nem fogtuk fel, hogy a társadalmunk belépett a modern kapitalizmusba, vagyis a mértéktelen fogyasztás időszakába, ahol a fogyasztásra szánt idő többszörösére nőtt, sőt az ezredfordulóra már ez tette ki az ember szabadidejének a jelentős részét. Az utánunk következő korosztályoknak már eszük ágában sem volt megházasodni, és gyereket sem akartak csinálni. Bulizni akartak és utazni. Hasonlóan a nyugati társaikhoz, úgy gondolták, hogy ebbe tevékenységükben a gyerek csak akadályozza őket – mondta keserűen.

Ma már tudom, hogy Barna tökéletesen jól látta a helyzetet, bár az igazi, visszafordíthatatlan tragédia csak néhány évtizeddel később, lassan, szinte észrevétlenül lopakodva öltött testet. Elérkezett a harmincas anyukák és a negyvenes apukák kora. Ezek a korosztályok nehéz örökséget hagytak a későn született gyerekeikre, akik, amint felnőttek, munkába álltak és bekapcsolódtak a fogyasztásba, máris kénytelenek voltak szembenézni a saját szüleik hanyatlásával. Az átlagos bennszülött európai polgár városokban élt, többször is elvált, gyerekét egyedül nevelte, korán nyugdíjba ment, és jó eséllyel megélte a nyolcvanadik születésnapját. Sokat volt egyedül, életének jelentős részét magányosan, teljes elszigeteltségben élte le. A felmérések szerint, a megkérdezettek átlagosan egy embert tudtak a szó hagyományos (ha a hagyomány szónak egyáltalán volt még valami jelentése az öreg kontinensen) értelmében barátjukként megnevezni. Az öregek egyre növekvő tömege, a fiatal korosztályok számára legalább annyi problémát jelentett, mint a gyerekvállalás, ami a nők számára a technika fejlődésével sem lett könnyebb vagy egyszerűbb dolog. Továbbra is ki kellett hordaniuk a magzatot, el kellett viselniük a terhességgel együtt járó kellemetlenségeket, a szülés fájdalmait (bár ezt az orvostudomány idővel sikeresen minimalizálta) és gondoskodniuk kellett az újszülöttről. Egyes, liberális berendezkedésű országok jogrendszere, hamarosan lehetővé tette a nők számára, hogy a petesejtjeiket fiatalon lefagyasztassák, így a fogantatást és szülést, a karrierjük és persze a cégük érdekeinek szempontjából a legmegfelelőbb időpontra tudták időzíteni. Minden országban gombamód szaporodtak a nyugdíjasotthonok és a különféle banki konstrukciók, amelyek lehetővé tették, hogy a lassan kihaló őslakók nyugodt környezetben, orvosi felügyelet mellett, a leszármazottaiknak (általában még voltak) a legkevesebb gondot okozva éljék le életük utolsó szakaszát.

– Szomorú kimondani, de nekem ebből semmi sem jutott – folytatta gúnyos mosollyal az arcán. – Zsuzsa a maga módján ambiciózus volt, lassan, de biztosan lépegetett felfelé a tisztviselői ranglétrán, ebben a fiúk megszületése sem vetette vissza. Ennek ellenére egyáltalán nem volt könnyű az életünk. Eleinte szinte semmivel sem tudtam hozzájárulni a létfenntartásunkhoz. Egy bérelt garzonban rendeztem be az irodámat a Visegrádi utcában. Közel volt a bíróságokhoz, de a környék lelakott volt, és veszélyes is. Apróbb ügyekkel bíztak meg, kétes egzisztenciákat képviseltem, akik gyakran nem vagy csak késve tudtak fizetni. Összességében érdektelen, az esetek döntő többségében mechanikus munkát végeztem, és semmi örömöm sem telt benne.

– Igen, akkor már majdnem négyezer ügyvéd volt a városban – jegyeztem meg.

– Igen, óriási harc folyt a megbízásokért. Teljesen véletlenül, a mai napig nem tudom, hogy találtak rám, egy társasház lakói, akik azzal bíztak meg, hogy a mellettük lévő üres telken folyó építkezéssel kapcsolatban képviseljem őket – folytatta rövid merengés után Barna. – Egy új társasházat építettek. Az volt a lakásépítések első, nagy hulláma. A kormány kedvezményes hitelekkel segítette a fiatal párokat az otthonhoz jutásban. A munkások éjjel-nappal dolgoztak. Az építőcéget nyilván szorította a határidő. A leendő ügyfeleim azt állították, hogy lehetetlen éjjel pihenni a munkagépektől. Birtokháborítási eljárást akartak indítani, ami önmagában helyes meglátás volt a közös képviselő részéről, aki tárgyalt velem. Egyszerűnek találtam az ügyet, és azonnal elvállaltam, mert úgy láttam, hogy képesek lesznek kifizetni az egyébként szerény munkadíjamat. Amikor a beadványt írtam, akkor hirtelen egy új ötlet villant fel, és olyasmit éreztem, ami sem az egyetemi tanulmányaim alatt, sem a pályám során addig nem fordult elő velem, érdekelt, amit csinálok. Könnyedén rábeszéltem a lakókat, hogy a birtokvédelem mellett, szomszédjogi alapokon indítsunk személyiségvédelmi pert és kérjünk nem vagyoni kártérítést. Az egészet arra alapoztam, hogy az ügyfeleimnek a magánlakás zavartalan használatához és az egészséges környezethez való, egyébként alkotmányban is rögzített joga az éjszakai építkezés keltette zajokkal sérült. Alaposan utánanéztem a dolognak, előttem még soha senki nem kért nem vagyoni kártérítést a zaj- és rezgéshatásokra alapozva. Néhány napon belül elterjedt a környéken a kártérítés híre, hirtelen majdnem kétszáz ügyfelem lett. A beruházó ügyvédje, egy nercbundás nő, aki Jaguárral érkezett a bíróságra, természetesen vitatta a beadványomban foglaltakat és nevetségesnek nevezte, amit a keresetlevelemben leírtam. De én kitartottam az álláspontom mellett, és persze szerencsém is volt. Az első fokon az ügy egy kifinomult, a jog mint elméleti tudomány iránt is fogékony bíróhoz került, aki rögtön átlátta a probléma lényégét és rokonszenvezett az elméletemmel, amit tárgyalásról tárgyalásra tovább csiszoltam. Úgy láttam, imponál neki, hogy az ítéletével alakíthatja a gyakorlatot. Fiatal volt, mint én, és nem vett erőt rajta a hivatásának gyakorlóit oly gyakran jellemző fásultság, ami sokszor teljes döntésképtelenséggel párosult. Még így is elhúzódott az eljárás, mivel a bírónak valamennyi felperest személyesen is meg kellett hallgatni, de végül megnyertem a pert. A vállalkozó ügyvédje minden lehetséges eszközt igénybe vett, hogy megváltoztassa az ítéletet, egészen a Legfelsőbb Bíróságig vitte az ügyet, de én újra és újra megnyertem.

Elhallgatott, elmerült az emlékeiben.

– Igen, emlékszem, olvastam róla néhány cikket – mondtam.

– Cikkek és riportok – szólalt meg ellágyultan. – Hamarosan újabb építkezéssel kapcsolatban kaptam megbízást, amit megint megnyertem. Hirtelen nagyon népszerű lettem, amolyan médiaügyvéd, aki állandóan nyilatkozik, kikérik a véleményét, televíziós műsorokba hívják meg, szóval belekerültem a jog főáramlatába. Felvettem egy titkárnőt, aztán meg egy ügyvédjelöltet, műszaki és ingatlan-szakértőkkel tartottam a kapcsolatot. Nagy terveim voltak, tovább bővítem az irodát, és egy saját műszaki nyomozót szerződtetek, aki az építkezésekről fénykép és filmfelvételeket készít, és segít a szakértőknek. Időközben diszkókkal kapcsolatban is kaptam felkéréseket. Akkoriban még nem volt meg a bulinegyed, és a Hajógyári-sziget sem épült ki, mindenki ott nyitott éjszakai szórakozóhelyet, ahol tudott. Lehetetlen volt igazgatási úton bezáratni őket, általában lefizették az önkormányzati ügyintézőt vagy a rendőrséget, gyakran mind a kettőt. A lakók minden esetben kénytelenek voltak hosszú és költséges pereskedésbe kezdeni. Hála a Legfelsőbb Bíróság ítéletének, rövid időn belül valamennyi bíróság megismerte az érvrendszeremet, így könnyedén nyertem meg ezeket a pereket is. Egy idő után úgy döntöttem, hogy csak zajokkal és rezgésekkel kapcsolatos pereket vállalok, semmi kedvem sem volt olyan ügyekkel foglalkozni, amelyek nem érdekeltek. Talán te is ismered azt az állapotot, amikor sikert sikerre halmozol, és közben úgy érzed, hogy minden lehetséges.

Egy pillanatra megállt, és rám emelte a tekintetét, az arcvonásaiban megült a szomorúság. Nem válaszoltam neki. Nem volt mit. Soha nem volt saját irodám, és azt is tudtam, hogy már nem is lesz. Amikor végeztem az egyetemmel, óriási hiány volt a fiatal, nyelveket beszélő jogászokból, a privatizációval együtt betelepülő multik és nemzetközi ügyvédi irodák az átlagnál jobb feltételekkel alkalmazták őket. Több helyre is felvettek, én végül az Amstrong&Fish mellett döntöttem. Az volt életem első és – akkor már csak abban bízhattam, hogy egyben – az utolsó, igazi munkahelye is. Szakmai szempontból rég túl voltam már a csúcson, és azt reméltem, hogy a leépülésem nem lesz annyira gyors és szembetűnő, hogy a nyugdíjkorhatár elérése előtt elbocsássanak. Tudtam, hogy küzdelmes időszak vár rám, és minden erőmre és szerencsémre szükségem lesz, hogy túléljem ezeket az utolsó éveket.

– Végül semmi sem lett az egészből – folytatta szomorú hangon a kollégám. – Elfogytak az ügyek. Az ezredforduló idejére újra megerősödött az államhatalom, az önkormányzatok kezdték komolyan venni a feladataikat. Egyre kevesebben kockáztatták meg, hogy pénzt fektessenek olyan helybe, amit az önkormányzat per nélkül is, egy sima államigazgatási eljárás útján bezárathatott. A Hajógyári-szigeten megnyíltak az első megaklubok, ott már senkit sem zavart a zaj. Az új, szocialista kormány közben leállította a lakástámogatási rendszert, így kevesebb ház épült. Azt hiszem, hogy a közgazdaság ezt hívja piacvesztésnek. Mivel a zaj-ügyeken kívül időközben minden mást visszautasítottam, ügyfelek nélkül maradtam. Kezdhettem volna újra elölről, de már nem volt hozzá erőm. Hagytam a fenébe az egészet. Harmincöt éves voltam, amikor felvettek a céghez, az utolsó pillanatban, amikor még beférhettem egy „dinamikus csapatba”. Mondhatnám azt is, hogy szerencsém volt.

Egy öreg konyhásnő tűnt fel. Egy gurulós kocsira gyűjtötte össze a koszos tányérokat, poharakat. Időnként hangos kattogásba kezdett a kocsi kereke, volt valami baljós és végzetes abban a fémes hangban, amit a nő túlvilági csoszogása kísért.

– A többit már te is ismered – mondta Barna, mint aki egy álomból ébred. – Azóta itt dolgozom, a fizetésem megfelel a más ügyvédi irodákban hasonló pozícióban lévő alkalmazottak bérezésének, és mivel ettől hitelképes vagyok, egyik banki kölcsönt vettem fel a másik után, hogy újabb és újabb lakásokba költözzünk.

Újra megtelepedett köztünk a csönd. Barna arcán láttam, hogy sötét gondolatok foglalkoztatják. Nem mertem megzavarni, türelmesen vártam, hogy újra megszólaljon, megtörve a levegőben vibráló feszültséget.

– Voltak pillanatok, amikor boldog voltam – emelte fel a fejét –, de ezek nagyon rövid időszakok voltak az életemben, hamar véget értek, sosem lett folytatásuk, és mindig nagy árat kellett fizetnem értük.

Az irodaház udvarát borító üvegkupolán melegen sütött be a nap, az ég csodálatos kék volt – tavasziasan kék.

– Még megváltoztathatod az életed, itt hagyhatod az egészet… akár tanítani is elmehetsz – vigasztaltam bénán.

– Nem, már nem. Most már örökre itt ragadtam – szétnézett a majdnem üres ebédlőben. Követtem a tekintetét az egyik homályos sarok felé, ahol egy emberi alak bizonytalan és mozdulatlan kontúrja sejlett fel. – Elfogadtam, hogy a pénz és a konform határozza meg az életemet, szeretek kényelmesen élni, a munka, amit nap mint nap végzek, nem túl fárasztó, jól megfizetnek érte, így nincsenek különösebb anyagi gondjaim, és szeretek fogyasztani, ahogy más is szereti megszerezni és birtokolni a szép és márkás holmikat.

Sok százezernyi élet járt így körbe körülöttünk, semmi újdonságot nem mondott.

– Már nem akarok mást, mint élvezni azt, ami az életből hátravan, legalábbis azt a részt, amit még valóban életnek lehet nevezni, amit még nem vontak teljesen uralmuk alá az egyre sűrűbben jelentkező testi nyavalyák és az öregekre oly jellemző örökös fáradtság. Egyáltalán nem vágyom rá, hogy bármilyen tanulsággal érjen véget az életem.

– Ugyan, ne hülyéskedj már! Veszekedések mindig vannak egy családban. Ezért még nem kell elválni. Tegnapelőtt én is összevesztem a feleségemmel. Majd megoldódik a te problémád is – nyugtattam Barnát, de rögtön el is bizonytalanodtam.

Két nappal korábban valóban összevesztünk a feleségemmel, ebben igazat mondtam. De ez csak amolyan féligazság volt. Azt már nem árultam el neki, hogy akkor még egyáltalán nem békültünk ki.

A feleségem le akarta cserélni a nappali teljes berendezését. Akármivel nem érte be, a hangulatfrissítés – így nevezte – nem kis kiadással járt volna. „Azt hiszem, drágám, ez még korai. Alig néhány éve vettük ezeket bútorokat”, mondtam miközben erőtlenül végignéztem a nappali berendezésén. Kivétel nélkül valamennyi darabot az Ikeában vásároltuk.

Minden egyes alkalommal, amikor kilátogattunk az áruházba, hogy egy Hurdal szekrénnyel, Ekerő fotellal, Karlskoga kanapéval és más hasonlóan furcsa és gyakran kimondhatatlan nevű, de viszonylag tartós, jó ár-érték arányú, a katalógus szerint könnyen összeszerelhető bútorral egészítsük ki az otthonunk berendezését – erről nekem egészen más tapasztalataim voltak: általában leizzadva, tehetetlenül álltam az összeszerelési útmutató mint egy megfejthetetlen rejtvény fölött –, már a belépéskor megéreztem az egész áruházat betöltő vihar előtti csendet. Szilárd meggyőződésemmé vált, hogy ezeket az apró, emberi gammakitöréseket a bemutatótérben bolyongó párokat szinte már tapintható módon átjáró levertség, neurózis és a belőlük áradó agresszív gondolathullámok keltette mágneses anomália okozza.

A délutáni napsugár lágyan terült szét a kanapén sorakozó, színes díszpárnákon. Az egész lakásban kellemes illat és geometrikus rend uralkodott. A feleségem már fiatal házasként is nagy hangsúlyt fektetett a lakberendezésére, és a pénzügyi lehetőségeinktől függetlenül minden alkalommal sikerült egyedi hangulatot varázsolnia az otthonunkba. Végignéztem a nappalin: a kanapé, a fotelek és a szőnyeg egymással harmonizáló földszínei, a kitűnő érzékkel elhelyezett cseppet sem tolakodó vagy harsány kiegészítők, más alkalommal bizonyára nyugtatóan hatottak volna rám. De aznap volt valami lesújtó és gyászos ebben a megelevenedett katalógusoldalban.

Kicsivel később, részben, hogy tompítsam a mondanivalóm élét, részben, hogy megtörjem a hallgatást, reménykedve, hogy megbékítem, hozzátettem: „Talán jövőre visszatérhetünk a dologra.”

„Miért csinálod ezt velem?”, kérdezte feldúlt arccal Mariann.

„Mit, miért?”, adtam a hülyét, pedig nagyon is jól tudtam, hogy honnan fúj a szél. Ildi, Mariann testvére a családjával nemrég költözött az új házukba. „Egyszerűen csodaszép ez a ház, ötletes és merész kialakítása a Bauhaus legszebb hagyományait ötvözi a XXI. századi építészet legújabb vívmányaival…”, áradozott a villáról az egyik építészeti magazin, amit a sógornőm személyesen adott át a feleségemnek. A két testvér közötti rivalizálás az anyagi javak felhalmozásában és a gyerekek számában öltött testet. Mi mindkettőben vesztésre álltunk: csak egy gyerekünk volt, míg Ildinek kettő, és a Bauhaus legszebb hagyományait a XXI. század építészetével ötvöző villa helyett is csak egy átlagos, budai lakóparkban éltünk.

Mariann az eset után napokig nem szólt hozzám, legfeljebb annyit, hogy „szia”. Ismertem ezt a helyzetet, ezért viszonylag jól tudtam kezelni a szeszélyeit. Gyermekkoromban számtalan alkalommal tanúja voltam, ahogy az anyám a legkisebb semmiség miatt sértődötten elfordult apámtól és nagyjából az egész világtól. Órákra, rosszabb esetben napokra metsző, hideg csend költözött a házba, és ettől a pillanattól kezdve minden egyes mozdulatnak tétje volt. Az apám, ahogy általában a férfiak, nehezen viselte, hogy kicsúsznak az ellenőrzése alól a dolgok. Tehetetlen dühében gyakran üvöltözött, csapkodott és különféle tárgyakba rúgott bele, mintha anyám helyett, rajtuk akarna bosszút állni. Anyám csoszogva járt, a legapróbb mozdulatokat is lassú, vontatott módon tette meg. „Világfájdalom”, jegyezte meg apám szinte csak magában.

Barna lemondóan megrázta a fejét.

– Zsuzsával nem vagyunk boldogtalanok, ezt egyáltalán nem állíthatom. Megvan mindenünk, nem is veszekszünk, legalábbis nincsenek heves kirohanásaink, ha mindketten otthon vagyunk, kerüljük egymást, igyekszünk nem ártani a másiknak. Persze vannak dolgok, amiket ki nem állhatok benne, ennek ellenére mégis azt kell mondanom, hogy viszonylag nyugodt és kiegyensúlyozott életet élünk. Azt hiszem, nincs mit mondanunk egymásnak. Ezt a langyos, szétfolyó állapotot nemrég egy házaspár fogalmazta meg tűpontosan egy közös vacsoránk alatt. Rajtunk és a házaspáron kívül, még két másik pár volt ott, velünk nagyjából egykorú, hozzánk hasonlóan jól szituált, középosztálybeli emberek. Élénk, bár felületes beszélgetést folytattunk apró és jelentéktelen dolgokról, de mégiscsak gondolatokat cseréltünk egymással, és kivételesen a nők sem különültek el, hogy pletykáljanak az aktuális celebekről vagy különféle receptekről, wellness szállókról értekezzenek. Tulajdonképpen mindenki beszélt mindenkivel, kivéve annak a házaspárnak a tagjai egymással. Végül valaki, eléggé provokatívan odaszúrta, „ti sosem beszélgettek egymással?” Mindketten felnevettek, majd a férj lazán közölte velünk, miközben csöppet sem ellenséges pillantást vetett a feleségére, hogy „húsz éve vagyunk házasok, mi már mindent megbeszéltünk.” A feleség velünk együtt nevetett a válaszon. Érted ezt?

Nem reagáltam azonnal, Barnának volt ideje egy szuszra elsorolni, hogy elege van a hétvégékből, a vasárnapi ebédekből Zsuzsa szüleinél, Kispesten, a világ végén, mindig ugyanúgy végződnek. Zsuzsa apja leissza magát, az anyja kiabál vele, mire az öreg bemegy a szobájába, és nem jön ki onnan, amíg ők ott vannak. Ráadásul az anyósa rosszul is főz, de azért minden alkalommal meg kell dicsérni. Ebéd után Zsuzsa az anyjával leül a tévé elé, isszák a gyógyteákat és ezoterikus marhaságokról beszélgetnek. Szenvedélyesen gyűlöli Budaörsöt, a Tescót, az Auchant, a Corát, az akciós árukat, a leértékelést, az Ikeát és a svéd húsgombócot, a közös nyaralást, a wellness-hétvégéket Ausztriában, a bevásárlást Bécsben meg az osztrákokat úgy, ahogy vannak, és az anyósát, aki gyakran bejelentés nélkül, egyszerűen betoppan a lakásukba. Elege volt a felesége hülye tévéműsoraiból, a valóságshow-kból meg a szappanoperákból, amiket kénytelen minden este végignézni vele, ha a nappaliban akar maradni. Szokatlan módon, csak egyetlen tévékészülékük volt. Nem mintha nem engedhettek volna meg maguknak, akár többet is, de Zsuzsa minden alkalommal, amikor Barna felhozta, hogy a hálóba is tegyenek egyet, határozottan ellenezte („Nem és nem, ez egyszerűen nem egyezik az elveimmel!”), és végül sohasem engedte meg. Folyton a Nők Lapja egyik cikkére hivatkozott. „Nem tesz jót a házasságnak. Kommunikációképtelenséget okoz”, jelentette ki, ha Barna újra szóbahozta a dolgot.

– Szerencsés vagy a feleségeddel – mondta elgondolkodva. – Irigykedem rád.

Mielőtt bármit mondhattam volna, rátért a fiaira. Ha éppen otthon voltak, nem csináltak semmit, csak ültek a számítógép előtt; egyébként meg buliztak és éjjel jártak haza; hiába mondta nekik, hogy tanuljanak.

– Azt sem tudják, hogy mik akarnak lenni. Érted te ezt? – meg sem várta, hogy válaszoljak, már folytatta is. Hogy ő már tizenöt éves korában tudta, hol akar továbbtanulni, ellentétben a fiaival.

Sokat mesélt a gyerekeiről. Az idősebb, Ákos a bölcsészkarra járt, folyton váltogatta a szakokat vagy halasztott, otthon lakott, és esze ágában sem volt elköltözni a szüleitől. Péter, a kisebbik az érettségi előtt állt, informatika szakon akart továbbtanulni, és az apja szerint, a számítógépes játékokon kívül semmi más nem érdekelte. Amikor otthon volt, az ideje javarészét a szobájában töltötte, ahonnan furcsa zajok szűrődtek ki, egyfolytában játszott. Abban az időben hódított a League of Legends nevű játék, amiben a Péterhez hasonló, soha fel nem növő gyerekek, három vagy öt fős csapatokban egy-egy olyan képregény-szerű avatár, mint az Orgyilkos, Harcos, Mágus vagy a Lövész bőrébe bújva próbálták meg elfoglalni a másik bázisát, gyakran több ezer fős tinikből álló közönség előtt.

– Fogalmam sincs, hogy hol rontottam el – kesergett Barna. – Mindketten normális, szófogadó gyerekek voltak. Eljártunk focizni, nyáron biciklizni vagy strandra. Múzeumokba jártunk. Igyekeztem megismertetni őket a művészetekkel. Meséltem nekik a magyar történelemről, és úgy láttam, hogy érdekli őket. Őrzök erről az időszakról egy fényképet, ami a hadtörténeti intézetben készült. A nándorfehérvári csatát feldolgozó dioráma előtt állok a fiúkkal. A több száz figurából, ágyúkból, sáncokból és a vár élethű makettjéből épített jelenet a csata végső fázisát örökíti meg: Kapisztrán a keresztesek élén átkel a Száván, miközben Hunyadi a várból kitörve a nehézlovasságával elfoglalja a török ostromágyúkat, és hátba támadja a keresztesek ellen vonuló janicsárokat. A fotón kipirult arccal, lelkesen magyarázom a csata egyes mozzanatait a fiaimnak, akik tágra nyílt szemmel, őszinte gyermeki áhítattal az arcukon hallgatnak. Ákos tizennégy volt, Péter tíz. Valószínűleg ez a vasárnap délután volt az egyike az utolsó alkalmaknak, amikor ki tudtam vívni a fiaim őszinte csodálatát. Aztán az egyik pillanatról a másikra minden elromlott. Zárkózottak lettek, néha pedig kifejezetten ellenségesek. Amikor megnéztem a Facebook-oldalukat, azonnal tudtam, hogy soha többé nem kapom vissza őket.

Párszor találkoztam Barna gyerekeivel. Ákos nagydarab, vastagcsontú férfi volt, egy egész fejjel fölénk magasodott. A kor divatjának megfelelően szakállat növesztett, és az egész alkarját tetoválás borította; biciklivel járt. Az a fajta ember volt, aki már maszkulin megjelenésével kivívja a gyengébb és kisebb hímek félelemmel vegyes tiszteletét és a nők rajongását. Biztos voltam benne, hogy odavannak érte. Általában kijelentő módban, ellentmondást nem tűrő hangon beszélt. Minden, amit mondott, kinyilatkoztatásként hangzott, egy ébredő próféta kinyilatkoztatásaként. Az egyik közös vacsoránk során, amire éppen az internetadó ellenes tüntetések után került sor, miután elkerülhetetlen módon (mégis csak Magyarországon éltünk) szóba került a politika, közölte, hogy „nemsokára mi vesszük kézbe ennek a szar országnak az irányítását.” Akaratom ellenére is előbb Barnára, aztán a feleségemre pillantottam. Barna a sokktól megmerevedve, szégyenkezve, Mariann megdöbbent tekintettel meredt ránk. Zsuzsa, mit sem törődve a fiával, arra buzdított bennünket, hogy bátran vegyünk még a gesztenyés pulykából, mert „a végén még rajtunk marad, gyerekek”.

Ákos nyilván nem várt választ vagy bármilyen reakciót az előbbi kijelentésére, ehhez már a haverjai között hozzászokhatott, mert rövid, lélegzetvételnyi szünet után, mialatt kézzel kivett a tányérjából és elrágott egy darab sült krumplit, így okoskodott tovább: „Itt minden pusztításáért kiált. Nézzetek csak körbe, itt mindennek ütni fog az órája. Itt tényleg csak romok vannak… de mi szabotálni fogjuk ezt a világot.” Úgy hangzott, mint valami rap szám szövege, s talán az is volt, de egyikünk sem mert rákérdezni.

„Ezt azért még beszéljük meg”, mondta tétova hangon Barna.

„Szerintem már nincs mit”, felelte Ákos, miután lenyelt egy falatot. „Megsemmisíteni ezt a nagy semmit, nem szomorú feladat.”

„Vegyetek már a pulykából”, törte meg a talán túl hosszúra nyúló csöndet Zsuzsa hangja.

Ákos rapet hallgatott, Dr. Tré, Té-Boy, Raptor, Carlos Escobar, Bodega Bamz, R.I.P. ASAP Yams, Capital STEEZ, Bobby Shmurda és más hasonló nevű előadókat, akik a fegyverekről, erőszakról, egymás kinyírásáról, a nők megerőszakolásáról, a rohadó kapitalizmusról és a fogyasztói kultúra haláláról üvöltöztek mindenféle ocsmány szavakkal teletűzdelt, gyakran önbeteljesítő szövegeket. Volt, aki közülük túladagolta magát, mások diszkó-lövöldözésben vagy drogleszámolásban haltak meg, megint másokat a rendőrség prostitúció elősegítése miatt tartóztatott le. Drogos kinézetű, sunyi arcú dj-k oldalait lájkolta, és valószínűleg ő is arról álmodozott, hogy tanulás és munka helyett majd Ibizán lép fel és kiscsajok istenítik. Egyre gyakrabban maradt ki éjszakára, és Barna azt gyanította, hogy az egyetem helyett romkocsmákban tölti az idejét.

Ami azt illeti, néhány évvel korábban magam is megfordultam az egyik felkapott romkocsmában, a Kazinczy utcában. Viktorral a Gozsduba tartottunk, amikor a főnököm elkezdett követni két kiscsajt, akik végül eltűntek egy romos ház bejáratában. Öt perc múlva már tanácstalanul toporogtam az egyik pultnál, míg Viktor a lányokat kereste a halványzöld fényben úszó, penészszagot árasztó, málló falú épületben. Az udvar minden sarkában bárpultok voltak, középen rendetlen összevisszaságban ócska székeket és asztalokat szórtak szét. A tetőt üvegburával fedték le. A fullasztó meleg, a testek kipárolgása és a mindent átjáró rothadás émelyítő eleggyé olvadt össze. Megpróbáltam lazán viselkedni, de csak néhány bárgyú, viszonzatlan mosolyra futotta. Szétnéztem, de egyáltalán nem dobott fel a látvány. Részeg angol bulituristák, biciklisfutár kinézetű, beesett arcú, rosszul öltözött, rasztafrizurás, tetovált alakok, tinik minden mennyiségben. Szomorúan állapítottam meg, hogy a korosztályomat száműzték erről a helyről. Öregnek számítottam a sok tízen- és huszonéves között. Üresség áradt bennem szét, és akaratlanul is lecsuktam a szemem.

Csak hosszúlépést mertem inni, de a bor bizonytalan eredete még a két deci szódán át is érezhető volt.

A düledező ház pincéjéből mély, lüktető zene basszusfutamai remegtették a kocsma falait. Valószínűleg koncert lehetett lent, mivel a szűk pincelépcsőn néhányan sorba álltak. Kínos mosollyal az arcomon, kerülendő a többi vendég tekintetét, végső kétségbeesésemben egy plazmatévét bámultam, amit a bárpult mögötti falra akasztottak. Valószínűleg a pincében folyó koncertet adták; észrevettem, hogy a zenekar mögötti fal ugyanolyan rossz állapotban van, mint a fentiek. Az énekesnő, egy lányom korabeli, fekete cicanadrágot és atlétafelsőt (majd kiesett belőle a melle) viselő lány mikrofonnal a kezében fel-alá mászkált, néha a haját rázta vagy szuggesztív arccal énekelt. Mögötte tetovált, borostás arcú húszas éveik elején járó fiúkból álló zenekar játszott. Fogadni mertem volna rá, hogy az énekesnő a banda minden tagjával lefeküdt már. Hang nem volt. A tátogó énekes, a háttérben játszó zenekar, innen nézve egy pantomim előadáshoz hasonlított. Fél óra után előkerült Viktor. „Nem találtam őket. Egyébként sincsenek jó csajok, vagy ha vannak is, szarnak ránk, rasztákkal meg biciklisfutárokkal nyomulnak”, jelentette ki dühösen és csalódottan. A poharamat szinte érintetlenül hagytam a pulton.

Fogtunk egy taxit és átmentünk a DiVinóba. Ott már voltak jó csajok, fiatalok és idősek vegyesen, valamennyien jól öltözöttek. Viktor csókolózott is az egyikkel. A húszas éveinek közepén járó, fekete hajú, kissé kunos beütésű lány, nyitott hátú, testhezálló, fehér ruhát viselt, a derekán fekete övvel. Valamelyik nagy könyvvizsgálócégnél dolgozott. Két barátnőjével volt, akik hol unott arccal beszélgettek a pultnál, hol meg sokatmondó tekintettel a tömeget pásztázták, félreérthetetlen módon a férfiak tudomására hozva, hogy zsákmányra lesnek. Többször is odabólintottam nekik, de még egy mosolyt sem kaptam tőlük.

– A fiaim… – Barna lehajtotta a fejét, láttam rajta, hogy különösen szomorú gondolatok rohanják meg. Összement, összezsugorodott. Ahogy ott ült, a dél-amerikai Chinchorro-múmiák jutottak az eszembe róla. „Megrázó – írta egy cikk –, ahogyan ezek a kőkori emberek tartósították halottaikat: az elhunyt testét először szétdarabolták, a bomlandó részeket eltávolították, majd a maradványokat kiszárították. A testrészeket fűvel és hamuval töltötték ki, majd botok segítségével ismét összeillesztették. Ezután hamuból és enyvből pasztát készítettek és újraépítették a testet; erre erősítették a kiszáradt kezeket és lábfejeket. A testet emberi vagy állati bőrrel vonták be, a fejre hajtincset ragasztottak, és az egész tetemet fekete mangánnal és vörös okkerrel kifestették.”

Hosszú másodpercek teltek el így, teljes mozdulatlanságban, amíg újra meg tudott szólalni. Élettelen szemmel bámult rám.

– Ákos forradalmasdit akar játszani, a francia forradalmat… hatvannyolcat… vagy valami hasonlót akarnak csinálni a Kossuth téren. Állandóan nyílt leveleket ír és tesz fel a Facebookra. Már írt a miniszterelnöknek és a lányának, meg a NAV elnökének is. Egyáltalán nem érdekli, hogy ezzel mekkora veszélybe sodor. Néha úgy érzem, hogy egyenesen élvezi, hogy kínozhat… Csodálom, hogy még senki sem vette észre az irodában.

– A hozzátartozókra csak korlátozott módon terjed ki az etikai szabályzatunk. – Ezzel a száraz, semleges ténnyel próbáltam vigasztalni, ami nagyjából igaz is volt. Az ügyvédi irodánk dolgozói számára, mivel számos multinacionális nagyvállalat mellett, függetlenül az éppen hatalmon lévő politikai pártoktól, a magyar állam is az ügyfeleink közé tartozott, szigorúan megtiltották, hogy nyíltan politizáljanak. Ezt a tilalmat néhány homályosan megfogalmazott, nagyrészt apróbetűs rendelkezés segítségével a közvetlen hozzátartozókra is kiterjesztették, vagy legalábbis, annak ellenére, hogy jogászok voltunk, sikerrel bizonytalanítottak el bennünket a kérdésben.

– Nem… tényleg nem – ingatta a fejét. – Legalábbis formálisan nem… de te is tudod, hogy elég, ha a gyanú árnyéka rád vetül… – Lassan, el-elgondolkodva, szaggatottan beszélt. – Azt reméltem, hogy ez lesz az utolsó munkahely az életemben… Nem értem, hogy miért csinálják. A fiaimnak mindene megvan, a legújabb technikai eszközök gondoskodnak a szórakozásukról, semmi sem kényszeríti őket, hogy idejekorán munkába álljanak, a katonai szolgálat terhe sem nyomja a vállukat, a saját eltartásukról sem kell gondoskodniuk, hasonlóan sok barátjukhoz még felnőtt korukban is, otthon laknak és a szüleik fizetik a taníttatási költségeiket is. Én tizennyolc éves voltam, amikor először eljutottam külföldre, Ákos és Péter már általános iskolás korukban síelni jártak, és osztálykirándulásra Londonba. Akkor meg mi szükség van erre… Nem értem… nem értem ezt a jakobinus dühöt…

– Minden generációnak szüksége van valamilyen közös élményre, amivel meg tudja határozni és egyben el tudja helyezni magát a történelemben. A következő generációnak mindig el kell taposnia az őt megelőzőt, ha nem akar a legendáik árnyékában élni, s mivel gyerekeink generációja minden eddigi nemzedéknél önzőbb és követelődzőbb, ennek előbb-utóbb be kellett következnie, méghozzá radikális módon – mondtam, miközben nagy-nagy szomorúság fogott el. Barna nyilván azt várta tőlem, hogy megvigasztaljam, de én semmi olyat nem tudtam mondani, ami vigaszt nyújtott volna a számára. Barna fiai valóban haszontalanok voltak, ez teljesen nyilvánvaló volt számomra, ahogy az is, hogy már sosem változnak meg, nem volt rá semmi okuk. Mivel mindenki a nyugatról beszélt, a nyugathoz akart csatlakozni, ezért nem okozott nekik különösebb gondot vagy lelkiismeret-furdalást, hogy úgy éljenek és ugyanarra formáljanak jogot, mint a tőlünk nyugatra, gazdagabb és boldogabb országokban élő társaik: jogokat akartak, minél több jogot, lehetőleg kötelességek nélkül.

A tavalyi ősz tüntetéseket hozott, és hasonlóan sok ezer kortársukhoz, Barna fiai csatlakoztak a demonstrációkhoz. Ákos Facebook-oldalán a bejegyzések egyre erőszakosabbak lettek, olyan cikkeket és bejegyzéseket lájkolt, amelyek a Molotov-koktél készítéséről, forradalom esetén a stratégiai pontok elfoglalásáról, a tömeg vezetéséről, egy új politikai elit szükségességéről értekeztek. „Ákos gonosz”, mondta az első tüntetéseket követően Barna, amikor a fiaira terelődött a szó. „Gonosz és agresszív, nem merem szóbahozni előtte a politikát, mert azonnal haragja gerjed, ha nem egyezik a véleményünk. Semmi másról nem tud beszélni, mint arról, hogy gyökerestül meg kell változtatni mindent, és el kell törölni az elmúlt huszonöt évet. Miközben szónokol nyugtalanító tűz ég a szemében. Közben meg nem csinál semmit, néha napokig csak fekszik az ágyban, a tévét bámulja és az eseményeket kommentálja, vagy minket kritizál és a forradalomról prédikál, máskor meg napokra eltűnik, és amikor hazajön, csak úgy bűzlik az alkoholtól.”

Péter mintha ezekből a zavaros időkből semmit sem érzékelt volna. Mint kisebbik testvér természetesen csodálta a bátyját, aki már egyetemre járt, legálisan fogyaszthatott alkoholt, cigarettázott, és legfőképpen azért, mert barátnői voltak, akik közül néhányat a szülei lakásába is felhozott. Barna gyakran összefutott ezekkel a lányokkal, és csodálattal számolt be a találkozásokról. Ákos barátnői vagy alkalmi kapcsolatai általában egyetemisták voltak. Szép és feszes volt a testük, legalábbis a mi fogalmaink szerint; főleg nyáron kihívóan öltözködtek, szinte alig viseltek ruhát. A testük, amiből alig takartak el valamit, vonzotta a kollégám tekintetét. „Úgy érzem, hogy felrobbanok, ha a közelükbe kerülök”, vallotta be egyszer Barna. Erős volt a gyanúm, hogy irigy a fiára, és talán ezért elégedetlen vele. Péter, aki csak mérsékelt figyelmet fordított a lányokra, a testvérében elsősorban azt a felnőttet tisztelte, aki forradalmat akar kirobbantani a barátaival, vagyis valami olyan szuper és menő dologban vesz részt, ami akkoriban lázban tartotta az egész netes közösséget. Ugyanakkor szemmel láthatóan zavarta a valóság, valószínűleg jobban érezte volna magát valamelyik képregényszerű avatár bőrében, aki tüzet okád, rakétamarka van, vagy éppen pestist küld az ellenfeleire. „Ezt a felfordulást is csak egy számítógépes játéknak fogja fel, ahol mindenféle szuperképességű hőst irányíthat a városban. A legrosszabb az, hogy nem is erőszakos, mint a bátyja, sőt látszik rajta, odafigyel, nehogy kellemetlenséget okozzon nekünk. Lehet, hogy egyszerűen arról van szó, hogy nincs mit mondania számunkra”, mentegette a kisebbik fiát.

„Azt hiszem, hogy két gonosz hülyegyereket csináltam, akik haszontalan, értelmetlen és valószínűleg önpusztító életet élnek majd”, fakadt ki egy újabb alkalommal, amikor megint a tüntetésekre terelődött a szó. Ahogy a kollégám, úgy én is az egykulcsos jövedelemadó nyertese voltam; rettegtem a progresszív adózástól, és ráadásul, ahogy neki, úgy nekem is jókora devizahitelem volt. Bénultan és értetlenül álltunk a világunkat ért támadásokkal szemben.

Arról, hogy a lányom részt vesz-e ezekben az eseményekben, fogalmam sem volt, ahogy azt sem tudtam, hogy kik a barátai és milyen helyekre járhat. Sokat gondolkodtam rajta, vajon olyan zenéket hallgat-e, mint Ákos, és együtt álmodozik-e a közelgő, mindent elsöprő forradalomról az Ákoshoz hasonló alakokkal; vajon lefekszik velük? Ritkán találkoztunk, s mivel nem voltam a saját lányom ismerőse Facebookon, és a profilja sem volt nyilvános, alig tudtam róla valamit. Léda (ehhez a névhez a feleségem ragaszkodott) a belvárosban lakott egy garzonban, aminek a fenntartását, természetesen én finanszíroztam. Szomorú voltam, mert annak ellenére, hogy jól tanult és a feleségemmel mindvégig arra biztattuk, hogy a jogi karra jelentkezzen, a leghalványabb érdeklődést sem mutatta a jogászi hivatás iránt. Táplálkozástudományt tanult levelező szakon egy londoni főiskolán. Ennek a költségeit is mi fizettük. Léda a főiskola után gyerekekkel, anyukákkal akart foglalkozni, amit én szép ideának tartottam, és minden alkalommal, amikor valamilyen beszélgetés során a lányomra terelődött a szó, büszkén el is újságoltam. Mivel a tudatos táplálkozás híve volt, általában nyers zöldséget és gyümölcsöt fogyasztott. Hétvégenként egy indiai étteremben dolgozott mint háziasszony. Annak ellenére, hogy önálló keresete volt, amit büszkén emlegetett, gyakran kért meg rá, hogy utaljak át kisebb-nagyobb összegeket a bankszámlájára, amit rövid gondolkodás után, végül szó nélkül meg is tettem. Nyilván kérdőre vonhattam volna, hogy miért nem dolgozik többet, és ennyi idősen miért nem tartja el magát. Végül is ő volt az egyetlen örökösöm, akire a nevemen, a lakásomon, a nyaralónkon és halálom időpontjában a bankszámlámon lévő összegen kívül semmit sem hagyhattam.

Az első olyan emlékre, ami mélyen belém ivódott és életem végéig elkísér, Léda hat éves koráig kellett várnom. A Balatonon nyaraltunk, forró nyári nap volt. A karrierem szépen alakult, és a lehetőségeinkhez képest kényelmes, nyugodt életet éltünk. Mariann-nal is rendben mentek a dolgok. Keveset veszekedtünk, de ezeket az eseteket mindig a házassággal szükségszerűen együtt járó üzemi balesetként könyveltük el, és gyorsan túltettük magunkat rajta. Sokat beszélgettünk, és állandóan a jövőt tervezgettük. Ha hevesnek és szenvedélyesnek nem is mondható, de mégiscsak rendszeres szexuális életet éltünk, ami az általános tapasztalat szerint már önmagában megnyugtató.

A víz kellemesen felmelegedett, és a dél-nyugati szél hatalmas, fehér hasú hullámokat kergetett az északi part felé. A lányommal az egész napot a vízben töltöttük; a nap aranybarnára sütötte a bőrünket; boldogan integettünk a parton napozó Mariann felé. A hullámok akkorák voltak, hogyha az ember hassal előre belevette magát, könnyedén felkapta a testét és métereken át sodorta magával. Lédával egymás mellett álltunk, és feszülten vártunk a következő nagyobb hullámra, és amikor majdnem elért bennünket, hangos kiáltással vetettük bele magunkat a fehér habokba; hagytam, hogy a víz ereje magával ragadjon, súlytalannak éreztem magam, és szabadnak. „Te vagy a világ legjobb apukája”, ölelt át a lányom, amikor prüszkölve kibukkantam a habok közül. Éreztem, hogy ez a kis lény tele van szeretettel és őszinte, feltétel nélküli rajongással irántam. Sokáig tartogattam a karjaim közt, és miközben a parton fekvő feleségem mozdulatlan alakját figyeltem, azon gondolkodtam, hogyan adjam tudtára azt a végtelen szeretetet, amit iránta érzek. De képtelen voltam megszólalni. Abban sem voltam biztos, hogy meg tudom-e fogalmazni. Kezdett kellemetlenné válni a dolog, újabb és újabb hullámok borítottak be bennünket. Végül szó nélkül elengedtem a lányomat, és nagyot kurjantva belevettem magam a következő hullámba; nem akartam, hogy sírni lásson.

Gyakran gondolkodtam a családunk jövőjén. Léda egyszer megházasodik, és valószínűleg felveszi a férje nevét, s mivel egyetlen említésre méltó tettet sem hajtottam végre, és semmilyen alkotást sem hoztam létre az életem során, végül semmi sem marad meg belőlem, végképp kitörlődöm a közös emlékezetből. Néha elszomorodtam emiatt, de nem nagyon, és egyáltalán nem éreztem úgy, hogy a puszta létezésem is felesleges lett volna. Mindennél és mindenkinél jobban szerettem a lányomat, és természetemnél fogva, ami alapjában véve nélkülözte az individualizmust és az önzést, ellenkezés nélkül fogadtam el a döntéseit, és ahogy a szüleim értem, úgy én is boldogan áldoztam fel magamat érte.

Gimnazista koromból őriztem egy fényképet, ami egy osztálykiránduláson készült, negyedikben, Szegeden a Dóm előtt. Az első sorban, középen az osztály legszebb lányai álltak. A testük fejlett volt, és nyilvánvalóan túl voltak már az első szexuális élményeken; tökéletesen készen álltak arra, hogy előbb szeretőként potens férfiak imádatának a tárgyai, aztán feleségek legyenek, vagyis elfoglalják a helyüket az általuk ismert, ugyan szűk, de mégis biztos alapokon álló univerzum legfelsőbb fokán. A néző tekintete akaratlanul is erre a csoportra fókuszált. Őket a tanulás mellett sportoló fiúk önbizalomtól duzzadó, kiváltságos csapata ölelte körbe. Felnőtt férfiakkal vetekedő izmaikat jól kirajzolta a szűk póló, amit általában hordtak. A fiatalság mindent elsöprő ereje áradt belőlük; látszott rajtuk, hogy komoly terveik vannak a jövőre. A kép két szélén, mintegy szürke, gyászos, de a középpontban lévő életteli csoporthoz semmiképpen nem illő keretként állt az osztály maradéka. A leghátsó sorból egykedvűen bámultam a kamerába. Amikor ránéztem egykori önmagamra, a kamaszosan vékony testemre és az arcom elnagyolt vonásaira, mint egy kialakulatlan jellem rossz minőségű lenyomatára, legjobban a lényemből fakadó érdektelenségemen lepődtem meg. Természetesen, tizennyolc évesen én is túl voltam már a pályaválasztás gyötrődésekkel teli szakaszán. Eldöntöttem, hogy a jogi karra jelentkezem, vagyis irányt szabtam az életemnek, de mindez nem töltött el különösebb elégedettséggel vagy örömmel, és, ellentétben sok más osztálytársammal, az a rendíthetetlen hit sem szállt meg, hogy ezzel a döntésemmel a jövőbeli boldogságom érdekében helyesen és jól cselekszem. Mostanában gyakran hallom, hogy a kamaszkor vagy a fiatalság tele van megfejtésre váró titkokkal, de amikor ránézek erre a képre, semmiféle titok nem jut az eszembe. Egy átlagos fiút voltam, aki szorgalmasan készült az óráira, megcsinálta a leckéjét, a tanáraival mindig tisztelettudóan viselkedett, és különösebb izgalom nélkül elfogadta, hogy a kamaszévek után be kell lépnie a felnőttek világába. Az osztály bohóca vigyorogva, furcsa kitekert pózban szamárfület mutatott az egyik fiú feje fölé.

Azt, hogy Léda Greenpeace-aktivista, az egyik női magazinból tudtuk meg, teljesen véletlenül. A lap hosszú interjút közölt vele az Érdekes arcok rovatban: „Körülbelül másfél éve csatlakoztam a szervezethez. A génmódosított élelmiszerek elleni kampányuk keltette fel a figyelmemet. Feliratkoztam a hírlevelükre, majd elmentem az egyik információs napjukra, ahol az aktivisták csillogó szemmel meséltek arról, hogy miért is küzdenek. Annyira magával ragadott a környezet, a sok, különféle nemzetiségű, fiatal, tettre kész ember, hogy azonnal úgy éreztem, én is közéjük akarok tartozni”, mesélte a riporternek. Léda részt vett egy antiglobalista tüntetésen is, ahol a szeme láttára lőttek le egy norvég demonstrálót, amikor az egy Molotov-koktéllal fel akart gyújtani egy rendőrautót. „A barátodra hogyan hatott a tevékenységed?”, kérdezte a cikkíró. „Nagyon pozitívan, a barátom is vegetáriánus lett. Balázs nagyszerű ember, egy fotóblogot vezet. Az a célja, hogy Budapestet, ezt a lüktető és izgalmas várost a portrék segítségével mutassa be. Meg akarja örökíteni a város összes lakóját, és a képek mellé sztorikat tesz. Több ezer Facebook– és majd tízezer tumblr-követője van már. Még nem gondoltunk a családalapításra, de azt szeretném, hogy egyszer majd ő legyen a gyerekeim apja” – „Mivel foglalkozol még?” – „Az Amnesty International munkájába is belefolytam, ezen kívül dobolok, jógázom és japánul tanulok. Szuper érzés, hogy úgy megyek haza, hogy ma is tettem valami jót az emberiségért”, olvasta hangosan, kikerekedett szemmel a feleségem.

„Te tudtál erről?”, fordult felém. Nemet intettem a fejemmel, de egyébként néma maradtam.

„És ezt a Balázst ismered?”

„Nem”, feleltem, pedig semmi kedvem sem volt megszólalni.

A Greenpeace-akció és az Amnesty International említéséből, valamint a Balázsról készült fotóról – nagydarab, széles vállú, szakállas, kötött sapkás, napszemüveges férfi (talán épp ez volt az akkoriban nagyon divatos favágó stílus), a kezében drágának tűnő fényképezőgép – kénytelen voltam arra következtetni, ha elég sokat bámulom az időközben pár ezer fősre olvadt tüntetésékről készült tudósításokat, valószínűleg előbb vagy utóbb felfedezem a tömegben a lányom.

„A pasim.” Így mutatta be Léda a barátját. Az első találkozásunkra Balázs egyik fotókiállításának a megnyitóján került sor 2014 őszén. A történelemből kimaradtak arcképei c. kiállítást témájához illően egy elhagyott gyárépületben rendezték, valahol a tizenkilencedik kerületben. Mivel nem Budapesten születtem, és csak az egyetemre kerültem fel a fővárosba, nem ismertem a peremkerületeket, és a Kispesthez hasonló, riasztóan szürke környékek később sem keltették fel a figyelmemet. Már aktív jogászként sem voltam rákényszerülve, hogy kilátogassak ide. Az irodánk ügyfelei, hasonlóan a cégünkhöz, kivétel nélkül a belvárosi irodaházakból irányították a vállalataikat. Ezek a cégek csak ritkán végeztek kézzelfogható produktumot létrehozó termelőmunkát, javarészt a globalizmus termékeit, részvényeket, kötvényeket, tanácsadói elemzéseket és ezekhez hasonló dolgokat árultak, vagyis színtiszta spekulációra építették a működésüket. Ha véletlenül egy-egy ügy érintette valamelyik gyárat vagy ingatlant, a probléma akkor is csak absztrakt módon, papíron, beadványok, szakértői jelentések, telekkönyvi kivonatok formájában jelentkezett az íróasztalomon. Habár a perek kimenetelétől gyakran emberek százainak a sorsa függött, egyetlen alkalommal sem tudtam rávenni magam („Semmi sem indokolja, hogy ott töltsük a drága időnket”, mondta egy alkalommal a főnököm, majd nevetve hozzátette, hogy egyébként sincsenek jó éttermek a környéken.), hogy személyesen is kilátogassak helyszínre, „erre ott vannak a szakértőink”.

A kiállítás helyszínéül egy vörös téglából épült, egykori gyárépület szolgált. A padlótól plafonig érő üvegablakokon sárgás maszatos fénnyel tört be a késő őszi napsugár. Az épület belseje meglepően tiszta volt, mint később megtudtam, egy uniós program keretében az önkormányzat kulturális célokra hasznosította; hétvégenként goa és acid partikat tartottak benne.

A közönség többségét Léda korabeli fiúk és lányok alkották. Valamennyien „laza elegáns” stílusban öltözködtek, szemmel láthatóan drága, márkás ruhákat hordtak, és komfortosan mozogtak az épületben. Itallal a kezükben gondtalanul fecserésztek az egyik fal mellett húzódó bárpult előtt. A pult mögött egy feltűnően jóképű, széles mosolyú „junior borász” (még a szótól is kivert a víz, a kezem pedig minden alkalommal ökölbe szorult) két szexis, mélyen dekoltált, fekete felsőt viselő pultoslány segítségével kínálta a termékeit. A feltűrt ingujjú, harminc körüli, borostás férfi (tipikus macsó) nyaka köré tekert, apró mintás sál, sötétkék és szürke színében játszott. Akkoriban a borászok, de különösen – talán éppen a korukból fakadóan – a fiatal borászok népszerűsége a dj-kel vetekedett. Szemmagasságba emelte a poharát, borkóstolókból unalomig ismert mozdulattal, kissé megdöntve tartotta (bizonyára a „nemes nedű” testességéről vagy valami hasonló hülyeségről magyarázott). Egy csoport fiatal lány hallgatta áhítattal. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy bármelyikük lefeküdne vele.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2016.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Torma Mária
A borítót Gyöngyi Attila grafikájának
felhasználásával Hrapka Tibor tervezte

klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-468-018-5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence