– részlet –

KALLIGRAM

Megjelent a Pesti Kalligram Kft., Budapest kiadásában 2019-ben
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
Borító Hrapka Tibor

Elektronikus könyv Nagy Lajos

Copyright © Gyurkovics Tamás, 2019
ISBN 978 963 468 121 2

Spiegel Ernő emlékének

I.

1.

Elég legyen Auschwitzból, csönd. Nitza Spielmann elhessegeti a gyerekeit. Háromnegyed öt, teszi hozzá, apátok mindjárt hazaér. A nagylány engedelmesen bólint, tenyerével végigsimít a szoknyáján. Elköszön Fischel nénitől, a szomszédasszonytól, és a nagyszobába megy. Juditnak a hétköznapokon abban a kiváltságban van része, hogy itt írhatja meg a leckéjét, apja zöld posztós, óvilági íróasztalánál, amely persze nem odaát készült, „a hajón ilyesmi nem fért volna el”, a bútor egy itteni asztalos munkája, akit a szülők még Beér Jákovban ismertek meg. A negyvenkilences telet szélviharok tették barátságtalanná, és megtépázott sátrukból végül Spielmannékat is áthelyezték a bevándorlótábor egyik kőházába, ott találkoztak az asztalossal is. Akkor még csak ennyi volt a család, Cví, Nitza és Judit, a kisfiú már ide született, a Bitzaronba, ahol a szomszédság csupa magukfajta népekből áll, csehekből, lengyelekből és magyarokból; maradékokból, mint ők.

Anyja intésére Jiszráel is fölpattan, hogy a nővére után szaladjon, pedig a beszélgetésekben ő még nem vesz részt, igaz, a felnőttek történeteit mindig figyelmesen hallgatja. Fischel néni látogatása miatt Judit kissé elmaradt a leckéjével, most mégsem a könyvét bújja, inkább az ajtó felé pillantgat, ahol hamarosan belép majd az apja, leveszi kalapját, vállfára akasztja nehéz szövetből készült öltönyzakóját, amelyhez az itteni forróságban is ragaszkodik, kezet mos, és végigcsókolja szeretteit.

Az én elegáns apám, gondolja a lány, noha érzi, mennyire pontatlan ez a fogalmazás. Több ez és kevesebb is eleganciánál, valami általános rendezettség inkább, amely az élet minden pillanatában jellemzi őt, hovatovább egyet jelent vele: a rendezettség az apjával és az apja a rendezettséggel. Juditnak felnőttként majd mindig az apja jut az eszébe, ha valahol fölfedezi ezt, a mások hétköznapjait működtető, láthatatlan kis rendszereket.

Fischel néni és az anyja megint belefeledkeztek a beszélgetésbe. Szolyváról, Prágáról és Budapestről meséltek neki, a háború előtti világról meg a háború alattiról. Sőt, arról is, amiről Judit apja sosem, és amiről a jelenlétében más sem beszélhet. Nem mintha Spielmann olyankor erőszakossá válna, ellenkezőleg, kitér ő mindenki elől, ha azokra a dolgokra terelődik a szó, kimegy a konyhába, vagy leviszi a szemetet; észrevétlenné válik, mintha csak varázslat tüntetné el.

Mindenki máshogy emlékezik, mondja Fischel néni engedékenyen. Van, aki úgy, hogy sehogy.

Nitza Spielmann nem válaszol. Megkavarja a paprikás szaftot, szór bele egy csipetnyi sót.

Hat előtt néhány perccel belép a családfő. Leveszi a kalapját, és a családjára mosolyog, szervusztok. Azután egyenként is üdvözöl mindenkit. Szervusz, angyalom. Szervusz, Judit. Szervusz, Jiszráel. Szerettei a megszólításuk sorrendjében, ebben a sosem változó sorrendben lépnek oda hozzá, és csókra nyújtják homlokukat. Tulajdonképpen reggeltől kezdve ezt a pillanatot várják, ezt a megbízható, lassú percet, amelynek főttétel-szaga van, és ünnepi szertartásrendje. Spielmann felakasztja a kalapját, vállfára teszi a zakóját, és házi papucsba bújik. A fürdőszobába lép, hogy megmossa a kezét. A kézmosással mindig hosszan időzik. Előbb csak folyatja rá a vizet, egyik tenyerével a másikra tereli a vízsugarat, azután nyúl a szappan után, hogy alaposan bedörzsölje vele az ujjait. Miután leöblíti a habot, megnedvesíti az arcát, és a hideg, szappanszagú ujjakkal alaposan megnyomkodja a szemgolyóit. Titkon élvezi, hogy utána hosszú másodpercekig színes fénykarikák ugrálnak a szeme előtt. Ezután a konyhába megy. Mi finomat kapunk ma?, kérdezi. Az igen, az a kedvencem, válaszolja aztán, akármit is felel neki Nitza, és ebben nincsen semmi csalás, mert az asszony mindig a kedvenceit készíti, csupa régi ételt, odaátról.

Cví Spielmann leül újságot olvasni. Az első időkben főleg az Omert járatta, amelynek szókincse az újonnan érkezők botladozó héberjéhez igazodik. Pedig Spielmann-nak sosem esett nehezére a nyelvtanulás. Anyanyelvén, a magyaron kívül már gyerekkorában beszélte a jiddist és értette az oroszt. Apja, aki egykoron Ferenc József seregében szolgált, ragaszkodott hozzá, hogy megtanuljon németül is, és ennek később végső soron az életét köszönhette. A tiszti iskolán alaposan elsajátította a cseh, a seregben a szlovák nyelvet. A héberrel sem itt kezdett ismerkedni. Ivrit nyelvleckéket vett Prágában, a kivándorlás előtti hónapokban, sőt már gyerekkorában, Munkácson is. A fivéreivel ellentétben ő ugyan nem lett a héber gimnázium rendes tanulója, mert apja, a cseh közigazgatás türelmes és modern fölfogásától elernyedve, megengedte neki, hogy kereskedelmi iskolába járjon, csupa kikeresztelkedett meg nem zsidó közé, szombatonként azonban, templom után, neki is látogatnia kellett a gimnázium foglalkozásait; héberül tanult ott, és a cionista eszmékkel ismerkedett, amiért a munkácsi rabbi kis híján kiátkozta az egész családot.

Cví Spielmann már kezdettől sem a könnyen érthető mondatok miatt ragaszkodott az Omerhez, hanem azért, mert úgy találja, hogy a lap, melyet Izrael munkáspártja ad ki, hogy eszméinek híveket toborozzon az újonnan érkezők között, olyan témákkal is foglalkozik, amelyekről a külvilág, vagyis a rehov Bitzaronon túli, hallgat. Hol ellenségesen, hol érzéketlenül, de mindenképpen elgondolkodtató módon, és Cví Spielmann ezen csakugyan gyakran elgondolkodik, egészen addig, míg a feje belé nem fájdul.

Judit és az öccse világához ez is hozzátartozik, az apjuk fejfájása. Ahogyan az is, hogy az egész utca különös rokonságban áll egymással. Hiába éltek a szülők odaát más-más országokban, valamiféleképpen mégis mindannyian ugyanarról a helyről származnak. Esténként, amikor a Bitzaron utcai felnőttek kiülnek az erkélyükre, vagy az út menti, meleget sugárzó betonpadkára, erről a közös őshazáról mesélnek egymásnak. Hogy ki melyik barakkban lakott, hol és milyen körülmények között találkozott utoljára ezzel vagy azzal. A csuklójukon pedig betűket és számokat viselnek, amelyeket csak otthon tesznek láthatóvá. A városban, főleg a munkában, hosszú ujjú inget vagy blúzt húznak rá, pedig Tel-Avivban meleg a tavasz, és meleg az ősz is, nem csak a nyár.

Mostanában persze újságot olvas mindenki, az is, aki máskor sosem, vagy csak a futballeredményeket. Az egyezségről beszél, vagy inkább veszekszik az ország, amit Ben Gurion kötne a németekkel, hogy legyen pénz az újonnan érkezőkre, kosztra és kvártélyra. Amióta az államot kikiáltották, több mint egymillióan érkeztek, kétszer annyian, mint amennyien az országban azelőtt éltek. A tömött hajók olyan végeláthatatlan sorban úsznak be a haifai kikötőbe, hogy a fiatal állam kis híján belérokkan az újak ellátásába. A szabrék, ezek a kaktuszszívű bennszülöttek mégis tiltakozón rázzák az öklüket a megállapodás hallatán, sőt nemegyszer odáig merészkednek, hogy hazaárulónak bélyegezzék az Öreget.

Marhavagonban, ellenkezés nélkül, és még a jegyet is kifizetik? Alázatosan lemészároltatják magukat, a maradék miatt meg még nekünk kell gazsulálnunk a náciknak? Egy tál izéért eladni a becsületünket? Szégyen, gyalázat!, hörgi például az egyik fiatal díszletmunkás Spielmann munkahelyén, a Kámeri Színházban. A fiúnak már a nagyapja is szabre volt, egyike a legelsőknek, ahogy azt egyetlen alkalommal sem mulasztja el megemlíteni, mégis úgy hagyja fönt a hangsúlyt a mondatok végén, olyan énekelve beszél, mintha aznap érkezett volna valamelyik galíciai stetlből.

Ez a vádbeszéd persze nem Spielmann-nak szól, ha őt meglátja, a fiú még csak el sem hallgat. Olyan zavartalanul folytatja a mondókáját, mintha számíthatna akár az idősebb kolléga egyetértésére is, pedig tudja, hogy Spielmann is seerit hapleta, egyszóval maradék. A színház könyvelőjét azonban mindenki kedveli, nem csak a műszak meg az irodai alkalmazottak: a társulat vezető színésze egyszer levelezőlapot küldött neki az amerikai turnéjáról, egy koszorús költő pedig elsőként neki dedikálta új verseskötetét. Spielmann sem tud neheztelni a fiúra. Kedveli őt, vagy legalább a sértetlenségét, amely gőgössé teszi, és bátorrá, mindenekelőtt pedig fogékonnyá a boldogságra. Spielmann szeretné, ha az ő gyerekei is ilyenek lennének majd. Nem ilyen fennhéjázók, de épp ilyen sértetlenek és épp ennyire alkalmasak a boldogságra, mint ez a szabre, vagy az összes többi, akit az első, Beér Jákov-i tél óta megismert. Technikai értelemben már Judit is szabre, gondolja Spielmann, hiszen kétéves kora óta itt él. Jiszráel pedig már ide született, ő minden szempontból az, motyogja, miközben az íróasztala mögött fénylő nagylányra meg a szőnyegen játszadozó kisfiúra pillant. És mégis, talán sose lesznek olyanok, mint az a kedves, hülye nyikhaj a színházból, mert itt nőnek fel, mellettem, a fejfájásom árnyékában. Szegény gyerekek, mondja ki aztán fennhangon.

Szóltál valamit, édesapa?, kérdezi Judit, akivel kapcsolatban Spielmann-nak időnként az az érzése támad, hogy nemcsak a kimondott szavait érti, hanem a fején átsuhanó gondolatokat is.

Semmit, kincsem. Játsszatok csak. Tanulj. Mindjárt vacsora.

Spielmann fejében megrándul egy ér. Kényszeredetten nyomkodni kezdi a homlokát, de jobban bízik abban, hogy Nitza erős és sűrű pörköltszaftjától elmúlik majd ez a roham is. Talán csak éhes vagyok, vigasztalja magát, dél óta nem ettem. Tekintete az ölében tartott újságra siklik. A címlapon az Öreg hófehér hajkoronája világít, halvány színű ingének nyitott, a zakó reverjére hajtott gallérja úgy mutat az arca felé, akár egy nyílhegy. Cseppnyi kétely és annál több elszántság tükröződik ezen az arcon. Spielmann-nak kedve volna megszólítani. A szíve mélyén, mert nyílt politikai vitákba sohasem bocsátkozik, egyetért Ben Gurionnal. A fiatal államnak nem az a dolga, hogy megszaggassa a ruháját, és gyászos vádbeszédben átkozza a németeket, hanem az, hogy építkezzen. Az építkezéshez pedig pénz kell. Ahhoz gépek és nyersanyagok kellenek, acélhuzalok, szén, fa és tégla, az a hárommilliárd márka pedig nem a megbocsátás ára, ahhoz köze sincs, a jóvátétel rossz szó, ebben a Parancsnoknak igaza van. Ez törlesztés. Nem…, masszírozza a halántékát Spielmann, így sem jó. Törleszteni adósságot szokás, itt pedig kölcsönügyletről természetesen szó sem volt, különben sem lehetett csupán a pénz a célja az egésznek. Ha az lett volna, akkor a munkácsi Spielmannok haja szálának sem szabadott volna meggörbülnie. Annak a hetven-nyolcvan rokonnak, apának és anyának, Smúelnek!, összesen nem volt annyi vagyonkája, amennyiért megérte volna vonatokat küldeni értük, a kedvükért fölépíteni és működtetni azokat a hatalmas létesítményeket.

Könyvelő vagyok, a számokhoz értek.

Smúel az ikertestvére, Magda fia volt. Az elsőszülöttem, ahogy a húga még ma is becézi. Spielmann-nak gyakran eszébe jut a fiú. Talán mert hasonlít Jiszráelre, pontosabban: a fia Smúelre, hiszen ő volt az idősebb. Még most is az, helyesbít magában. Jiszráel csak tegnap született, Smúel pedig már kisiskolás volt akkor. Igaz, a kettejük közti távolság folyamatosan csökken. A fiam nő, mint a bolondgomba, maholnap bevonul, Smúel viszont már örökre hétéves marad, nem öregszik többé egyetlen napot sem.

Amikor a doktor megtudta, hogy Spielmann és Magda ikertestvérek, a húgát kiemelte a sorból. Melléje állította, beszélniük azonban nem volt szabad. Smúelre mutatva azt mondta, a fiúcskának, így mondta, jobb lesz a nagymamával. Még az arcát is megsimogatta. Hónapok teltek el, mire Spielmann ezt követően újra találkozott a húgával. Akkor úgy festett, hogy Magda egyszer és mindenkorra megtébolyodott, fel se ismerte őt, hol az apjuknak vélte, hol meg a halott fiának. A felszabadulás után viszont, amikor Munkácson viszontlátták egymást, a húga már megint önmaga volt. Legalábbis az elméje, mert a teste megváltozott: szakálla nőtt, nemcsak pelyhedző bajuszkája, mint sok itteni, szefárdi nőnek, hanem valódi szakálla. Szőrcsomók meredeztek az állán meg az orcáján. És görbe lett a háta is, a bőre pedig foltos. Magda megcsúnyult, de csak átmenetileg, mert lassanként visszaváltozott, ha nem is lett újra olyan, mint a háború előtt volt, azért magdásabb mégis. Még arra is képessé vált, hogy újra anya legyen, gondolja Spielmann, csak el kellett hozzá hagynia azt a földet. A férjével, Nahmannal már jóval előbb kivándoroltak, mint Nitza meg ő. Spielmann ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy Prágában megvárják a zsidó állam kikiáltását. Mindennek megvan a maga rendje, szónokolt. Nem létező országba nem lehet kivándorolni, az útlevélhez, az állampolgársághoz a végsőkig ragaszkodni kell! Hát, Magdáéknak már eszük ágában sem volt ragaszkodni. Negyvenhétre elegük lett mindenből, az ismeretlenek által lakott ismerős házakból, az új határokból és új útlevelekből, szovjetekből, szlovákokból, románokból és magyarokból is. Meg aztán Spielmann húga már gyerekkorukban is kalandvágyóbb volt, mint ő. Nem hazudtolta meg magát most sem. Egy ciprusi csempészhajó fedélzetén szökött ki Palesztinába, állítólag épp egy brit patrol orra előtt lépett először izraeli földre. Kalandos történeteit ma is gyakran meséli. Az államalapítást már itt ünnepelték Nahmannal, „méghozzá Kármel hegyi borral!”, ezt mindig hozzáteszi, mintha az itt termett bor egyet jelentene a jóslat beteljesedésével, amely Ábrahám, Izsák és Jákob népének ígérte ezt a földet.

Vacsora, kiáltja a konyhából Nitza Spielmann.

A családfő elengedi a homlokát. Ilyenkor tudja, hogy az idő őt igazolta. Amiért kivándorolt, azt megkapta ettől az országtól. Az élet itt sem gondtalan vagy félelemtől mentes, csak pontosabban előbecsülhető. Ideát még a szorongásoknak is van egyfajta rendje: szabrék az olék ellen, ellenállók a túlélők ellen, nacionalisták a kommunisták ellen, palesztinok a zsidók ellen, és így tovább. Ez ad egy szabályos ingamozgást a hétköznapoknak, legalábbis addig, míg e konfliktusok át nem törik a megszokott kilengési tartományaikat, mert akkor bizonytalanná teszik majd az életet itt is.

Nitza Spielmann ismét elkiáltja magát, vacsora, asztalhoz.

A családfő elmosolyodik. Egy pillanatra lehunyja szemét, a fejfájása máris enyhül. Boldog, mint mindig, ha a tennivalók józan és biztos rendje vár rá. Megvacsorálunk, gondolja, kártyázunk, énekelünk, megmosdunk, lefekszünk, felkelünk, elkísérem Juditot iskolába, felszállok az autóbuszra, bemegyek a városba, a színházba, bérszámfejtek, úti- és dologi költségeket hagyok jóvá, pénzügyi beszámolót készítek, hozzákezdek a főrendező adóbevallásához, dolgozom. Nem lesz időm gondolkodni semmi máson: se lágeren, se államközi megállapodáson. Se az ikreken.

Az ikrekre nem gondolni, ez volt a legnehezebb. Főleg, hogy a leveleket állandóan a zsebében hordta, nehogy Nitza megtalálja őket takarítás közben. A borítékok néha égetik a mellkasát. A zsebén keresztül is érzi a beléjük csúsztatott papírlapokat. A rájuk írt sorok görbületét, a gyerekesen formált betűk kacskaringóit. De Spielmann erős, és egyiket sem nyitja fel újra. Felesleges is lenne; első olvasásra szóról szóra megjegyezte mindet.

2.

Hirtelen ötlet volt. Jiszráel éppolyan békésen eljátszik a Fischelék szőnyegén, mint otthon, gondolja. Judit pedig estig honvédelmi oktatáson van, szabad a délután. Amúgy is régen mozdult ki hazulról, vágyik némi pirosítóra, egy cseppnyi parfümre, meg annak az egyszerű, de csinos kartonruhának a viselésére, amelyet még tavaly, a Kármel piacon vett egy orosz nőtől, aki minden kuncsaftjának azzal henceg, hogy Európából hozatja az áruját. Nitza azonban tudja, hogy az asszony csak divatlapokat hozat Európából, a ruhákat pedig a képek alapján készíti néhány jó szemű varrónő egy Asdód melletti varrodában. Attól a ruha még szép, és két alkalom nem sok, annyiszor se viselte, mióta tavaly purimkor megalkudott rá.

Cví is örülni fog, ha meglátja benne a Kámerinál, szövi tovább a terveit. Kisfiús pír önti majd el az arcát, mint mindig, ha a Bitzaronon kívül kettesben lehetnek. Megigazítja a nyakkendőjét, és fittyet hányva az autók tülkölésére, átsiet hozzá az úttest túloldalára, mintha nem is tízéves házasok lennének, hanem két randevúra igyekvő gimnazista.

Nitza a Dizengoffon sétál végig, és a kirakatok üvegében, melyek a város fölé hajoló, bámész napsütésben úgy viselkednek, akár a foncsorozott hátú tükrök, szemügyre veszi önmagát. Sem a két gyerek, sem az újrakezdés fáradalmai nem hagytak még letörölhetetlen nyomot az alakján, állapítja meg elégedetten. A nő a kirakat tükröződésében azonos maradt azzal, aki után egykor állványaikról füttyentgettek a prágai melósok.

A Dizengoff és a György király sarkán megtorpan. A Kámeri művészbejárója, amelyet munkanapokon Cví is használ, a sugárút egyik mellékutcájára nyílik. Néhány visszametszett lombú szikomorfa közt Nitza épp odalát: férje a lépcső alján áll két fiatal, ismeretlen férfi társaságában. Az asszony maga sem tudja, mi készteti megállásra, a látványban nincsen semmi különös. Cvível mindenki szívesen eldiskurál, az meg, hogy ezt a két fiatalembert, akik úgy hasonlítanak egymásra, mint két tojás, még sosem látta, nem jelent semmit. A színházban hónapok óta nem járt, Cví vacsora után szervírozott, kedélyes történeteiben pedig úgy röpködnek az új nevek, mint a bogarak a lámpa körül. A távolság és a város délutáni zaja miatt egy szavukat sem hallja, de a beszélgetésüket kísérő szögletes és kissé komor mozdulatok láttán biztosra veszi, hogy nem héberül beszélnek. Magyarok, súgja maga elé Nitza Spielmann, és bár ebben sincs semmi rendkívüli, önkéntelenül is hátrál egy lépést. Behúzódik a Bata cipőbolt napellenzőjének zöld árnyékába. Különös némafilm pereg le a szemei előtt. Vitatkoznak? Nem valószínű. A testbeszédükben nincsen semmi támadó… A taglejtéseik talán feszültek, de semmiképpen sem erőszakosak… Az arcuk is inkább csak merev, mint torz… Azért vidám beszélgetésnek se hihetné az ember, amit lát, mert Cví fájós háta, amely a nap végére kissé előre szokott görnyedni, most természetellenesen megfeszül, hátrafelé görbül, mintha láthatatlan erők húznák el onnan. A két férfi közeledni akar hozzá, előre-hátra billegnek a sarkukon, tétován emelgetik Cví felé a karjukat. A mozdulatuk azonban minduntalan megszakad, olyankor megint hátrébb topognak, karjaikat leejtik, és a combjukhoz szorítják, mintha tilos volna a férjéhez érniük… Cví most bólogat, jelenti magának Nitza. Kicsiket bólogat, mint amikor ráhagy valamit a beszélgetőtársára, vagy gondolatban már egészen máshol jár… A két férfi ekkor összenéz, aztán újra a férjére. Mintha mosolyognának! Cví azonban megrázza a fejét. Mégis nemet mond valamire. Lehajtja a fejét, és elfordul tőlük. Megindul balra, pedig Nitza tudja, hogy máskor épp az ellenkező irányban szokott távozni, arra, ahol a két fiatalember áll. Cví eltökélten lépdel. A két férfi utánaszól… Cví megáll, de nem lép vissza hozzájuk, csak figyel. Az egyik noteszt vesz elő, a másik tollat. Emez leír valamit, kitépi a papírlapot a jegyzetfüzetből, de Cví csak nézi, nem nyúl érte… Társa kezéből végül a másik férfi veszi ki a papirost, Cvíhez lép vele, odanyújtja neki. Cví most már elveszi, még egy pillanatra fel is mutatja, mintha azt akarná mondani, megvan, megkaptam, aztán elteszi a zakója belső zsebébe, még meg is lapogatja. Kurtán int a két férfinak, határozott léptekkel elindul. Amazok hagyják, dermedten néznek utána. Cví átkel az úttesten, pedig, emlékezteti magát újra az asszony, nem arrafelé kellene mennie. Most már épp szemben halad vele; a háttérben a két férfi olyan, mint eltévedt gyerekek egy idegen városban. Cví csak megy, illetve jön, az autókra figyel. Kerülgeti őket, aztán hirtelen felpillant, egyenesen őrá, a feleségére, aki éppolyan önkéntelenül, ahogy az előbb az árnyékba hátrált, most kilép onnan, bele a fénybe, bele Cví Spielmann riadt, döbbent és keserű tekintetébe.

Hát te?

Megleptelek.

Az jó, feleli a férje. Kedves tőled.

Nem durván, de erővel belékarol a feleségébe, megpördíti a sarka körül. Nitza fordultában látja a két férfi mozdulatlan, sötét tömbjét a túloldalon. Azután Cvível elindulnak az ellenkező irányba, felfelé a Dizengoffon. Szótlanul gyalogolnak előre a délutáni tömeg mélyére, már egészen elmerülnek benne. Maguk mögött hagyják a partot, apró pont csak a két férfi, a szikomorfák, a színház.

Kik voltak ezek?, kérdezi végre Nitza.

Senkik. Kicsodák? Csak két régi ismerős, mondja pattogósan a férje, és kezével apró, legyező mozdulatot tesz.

Munkácsról?

Nem, válaszolja Spielmann, és a délutáni hőség ellenére is hideg verejtékcseppek jelennek meg a homlokán. A lágerből, teszi hozzá színtelenül.

Ezek? Gyerekek lehettek még.

Miért, gyerekek talán nem voltak ott?

Voltak, csak…

Ezeket nem. Ezek ikrek.

Nitza tanácstalan hallgatásba süpped. Én nem akartam zavarni, mondja aztán lassan. Miért nem ültök be valahova?

Nem akarunk beülni sehova.

Akkor hívd meg őket hozzánk!

Nem érnek rá. Cví ingerülten megrántja a vállát. Fáj a fejem, Nitza, haza szeretnék menni.

Azt hittem, meghívsz egy fagylaltra.

Ne haragudj.

Nem haragszom. Veszekedtetek?

Dehogy veszekedtünk, miért veszekedtünk volna?

Nem tudom.

Gyere, veszek neked egy fagylaltot az örménynél.

Nem fontos.

Szeretném.

Miért nem mesélsz soha a táborról?, kérdezi hirtelen az asszony.

Te is ott voltál. Mit meséljek róla? Különben is meséltem már.

Csak annyit, hogy voltál.

Meg hogy visszajöttem! Nem mindenki jött vissza. Cví elhallgat, megáll. Szembefordul a feleségével, végigsimít az arcán.

Nem érdemellek meg, Frucht Anna.

De megérdemelsz, Spielmann Ernő.

Az örményhez végül nem mennek el, de a tengerpartra azért kisétálnak, és a hatalmas, sós köveken, melyek egy régi hullámtörő alkatrészei lehettek, hosszan elüldögélnek. Megnyugtatónak találják maguk körül a bábeli zűrzavart, a héber, jiddis, orosz és arab beszédet. A közelükben, egy fa alatt fiatalok heverésznek, egyikük hazafias dalt kísér a gitárján. Odébb, a kövekre rakott vaslapon, faggyús szagú húst süt egy jemeni család. Nitza a férjébe karol, és a vállára hajtja a fejét, így nézik a kavargó embertömeget meg a tengert, a reszketeg látóhatárt, amelyen túl ott van, ha megvan még, Prága és Budapest, Krakkó és Birkenau az üres barakkjaival. Vajon mi lehet most bennük? Talán raktárként használják a lengyelek is, mint a palesztinok a britek elhagyott kaszárnyáit, gondolja Cví, aki az első időkben, munkát keresve, sokat járta a vidéket Beér Jákov környékén.

Ez, amit itt látsz, mind meg fog változni, szavalja most büszkén. Kiépül majd a tengerpartunk, olyan lesz, mint egy promenád a riviérán… Fürdőkabinok, éttermek, pálmasor, mutat körbe. Friedman mesélte egy színházi fogadáson, vannak már tervek. Olyan lesz ez a város, Nitza… Versenyre kelhet bármelyikkel a világon!

Az asszony bólint. Haifán ezekben a pillanatokban is kiköt egy hajó, feleli mélabús ünnepélyességgel. Jönnek le a lépcsőn az emberek… Emlékszel, micsoda meredek lépcsők voltak? Kezükben a kis kézipoggyászaik vagy a csöppségük, mint a mi Jutkánk. Kapkodják a fejüket fel-le, próbálnak a lábuk elé nézni, de közben nem bírnak uralkodni magukon, egyre csak a partot fürkészik, mintha ott megpillanthatnák, hogy mi vár majd itt rájuk.

Féltél?

Melletted sosem féltem, válaszolja az asszony, olyan egyszerű, hétköznapi hangon, mintha csak a pontos időt közölné.

Később majd sokszor eszükbe jut ez az ajándékba kapott óra, de arra egyikük sem fog tisztán emlékezni, hogy mindaz, amit ilyenkor fölidéznek, vajon a kettejük beszélgetésében hangzott-e el, vagy csak magukban gondolták, egymástól függetlenül, mégis közösen.

Spielmann arra fog emlékezni, hogy az időről filozofált. Miután ugyanis a világ térképén elhelyezte Tel-Avivot Párizs, London és Róma mellett, hirtelen eszébe jut, hogy egyik helyen sem járt még. A világ, amelyet ő megismert, csupán az apja világa volt: a Monarchia. A munkácsi kereskedelmi iskola diákjaként és főleg később, a csehszlovák hadsereg tisztjelöltjeként járt ugyan Bécsben és Prágában, Brünnben, Krakkóban és Lembergben is, azután Szabadkán és Laibachban, Triesztben, Fiuméban és Zárában, ám a világ, amelyet ezek a pontok kijelöltek, mostanára érvényét vesztette. Elsüllyedt, mint Atlantisz!, örül meg a hasonlatnak Spielmann. Elmerült, ha nem is teljesen nyomtalanul. Tartóoszlopai kidőltek, és maguk alá temettek mindent: városokat, embereket és életformákat. Odaát senki sem beszél már jiddisül, gondolja magában. Nincs többé olyan nevű szolyvai nő, hogy Frucht Anna, és nincs olyan munkácsi férfi, hogy Spielmann Ernő. Csak két tel-avivi polgár van, Nitza és Cví Spielmann, a rehov Bitzaron egyik ikerházából, Fischelék és mások szomszédjai, akik odaát egyébként éppúgy hiányoznak a leltárból, mint ők.

A világ, amelyben apám élt, meg az apám apja, nincs meg. Országok tűntek el, és újak születtek helyettük. Népek cseréltek hazát, vagy inkább országok népeket, ha ugyan megelégedtek a cserével. Véget ért a történelem, amiről az iskolában tanultam, és amiről, botcsinálta tanár bácsi, én magam is tanítottam. Az én életemben, gondolja Cví Spielmann, évszázadok teltek el egyetlen évtized alatt. Istenem, olyan vagyok, mint egy matuzsálem!

A jemeni család gyerekei fölpattannak szüleik mellől, és talált rongyokból labdát csomóznak maguknak, azt rugdossák, míg az anyjuk, egy kövér, fekete varjú, rájuk nem szól, hogy eriggyenek onnan, másutt porozzanak. A fiúk engedelmeskednek. Sivalkodva rohannak a tenger felé, a nedvességtől sötét homoksávhoz, ahol végre szabadon rúghatják a formátlanná váló rongycsomót. Kiáltoznak, nevetnek, az alkonyatban világítanak hófehér fogaik. Cví őket nézi, de más fiúkat lát maga előtt, és másik mérkőzést. Szürkeség volt ott is, és nedvesség, csak nem a tengertől, hanem az esőtől, amely vég nélkül szitált odafentről, eláztatott mindent, sártengerré változtatta a barakk előtti placcot, befolyt az ember nyakába és nadrágjába. A mocskos, foszladozó rongylabda repült, és toccsanva ért földet, sok dagadt térdű, varas és koszos láb között, de azért nevetés fogadott minden labdaérintést ott is, fiúk nevetése.

Szegény gyerekek, mondja Cví. Ezt biztosan kimondja, fennhangon, nem csak magában, mert Nitza egész életében emlékezni fog rá, még a hangját is fel tudja majd idézni annak, ahogy a férje ezt mondta, az álmában beszélő ember kongó, távoli hangját. Nem válaszol rá semmit, és most kérdése sincs, csak megszorítja Cví karját, a zakója ujjához pedig még erősebben hozzányomja az arcát. Szemfestéke, hónapok óta az első, amit visel, kissé elkenődik.

Még egy kicsit elidőznek ott, a sós és langyos köveken, azután Nitza, anélkül hogy az órájára nézne, tudja, indulniuk kell, mert lassan hazaér a lány, és keresni kezdi szüleit a kisfiú.

Hazafelé, szól szelíden az asszony, ugorjunk még be a törökhöz. Vegyünk egy kis halvát a gyerekeknek, tudod, mennyire odavannak érte.

Még szép, hogy odavannak, mosolyog Spielmann, miközben leporolja a nadrágját. Hiszen igazi szabrék mindketten.

3.

Sógorasszony, kiált fel Magda, amikor Nitzának, akinek ujja még mindig a Zelmonovics feliratú csengőn babrál, ajtót nyit, te aztán tudod, mikor kell érkezni, épp lefőtt a kávé!

Nitza ezerszer járt már a sógoráéknál, de talán mert mindaz, amit kérdezni akar, kissé elveszetté és tűnődővé teszi, most úgy veszi szemügyre az egyszerű berendezésű, szoba-konyhás lakást, mintha életében először látná. Nahman szorgalmas ember, gondolja, és Magda is látástól vakulásig dolgozott, míg a problémái miatt, melyekről Nitza voltaképpen semmi közelebbit nem tud, le nem százalékolták. Előbb is vándoroltak ki, mint ők, tűnődik tovább, mégis mennyire az elején tartanak még az itteni életüknek. A férjem erős ember, a jég hátán is megél, állapítja meg váratlanul, azután sírhatnékja támad, maga sem érti, miért.

Magda egy fogantyús rézedényből, amilyet városszerte minden sarkon árulnak, kiönti a kávét. Köténye alá nyúl, cigarettát meg egy doboz gyufát húz elő. Rágyújt. A teraszra nyíló ajtó függönyét széthúzza, vállával az ajtófélfának támaszkodik. Gyorsan, szinte pihegve szívja a rossz szagú Dubeket, mint aki attól fél, hogy bármelyik pillanatban elvehetik tőle. Tekintete megakad a faliórán, melynek számlapját cionista jelmondatok díszítik. Mintha csak a látogatás szokatlan időpontjáról jutna eszébe, hirtelen azt kérdezi.

Baj van?

Nincs, feleli Nitza megmagyarázhatatlanul gyorsan. Nem tudom. Kérdezni szeretnék valamit.

Ernő.

Igen.

Sikkasztott?, kérdezi Magda, és Nitza az újabb füstgomolyag ellenére is tudja, hogy a sógornője mosolyog.

Előbb borítja jég a Holt-tengert!

Előbb bizony, bólint Magda. Az én bátyuskám egy igaz ember. Azután elkomorodik. Mit akarsz tudni, Nitza?

Mi történt a táborban?

Tudod, mi. Megölték a gyerekemet. Apánkat és anyánkat.

Ezeket tudom, int a fejével türelmetlenül Nitza, aztán elszégyelli magát. Halkan teszi hozzá. A bátyáddal mi.

Ismerted a drillt, feleli szelíden a másik. Szétválasztottak minket, őt a férfiakhoz rakták, engem a nőkhöz. Magda egy pillanatra kilép az erkélyre, hogy egy dunsztosüveg hamutartóként szolgáló tetején elnyomja a csikket, majd visszaül a dohányzóasztalhoz, amelynek lapján hólyagos repedés fut végig. Azután csak egyszer találkoztunk. Egyetlenegyszer, de én arra sem emlékszem… Nekem is úgy mesélte a bátyám. A felszabaduláskor se találtuk egymást, abban a kavarodásban. Sehol. Krakkóban sem. Csak negyvenöt júniusában találkoztunk újra, már odahaza, Munkácson.

Tehát nem tudsz semmit?, kérdezi Nitza, hangjába csöppnyi ellenségesség vegyül. Magda összecsücsöríti az ajkát, ujját elmélyülten végighúzza a lakkozott asztallap rianásán, mintha az érintésétől összeforrhatna.

Mengele, mondja végül.

Kicsoda?, kérdezi Nitza Spielmann.

Mengele.

Az ki?

Nem tudod?

Nem én.

A doktor, feleli Magda. Nem hallottál róla?

Kellett volna?

Az asszony megvonja a vállát, és üveges tekintettel néz a bátyja feleségére. Aztán mintha új irányból közelítené meg a problémát, azt mondja: a kísérletek! Így sem?

Nitza némán int a fejével.

Egyszer az egész világ megtanulja a nevét, emeli fel a mutatóujját Magda, és Nitza nem tudja eldönteni, vajon a gyűlölettől vagy az áhítattól ilyen fojtott-e a hangja.

Jó ember volt?

Magda olyan eszelősen kacag fel, hogy Nitza Spielmann-nak forogni kezd a gyomra.

Istenkém, sógorasszony, egyszer még nagyon fogod röstellni, hogy ezt kérdezted tőlem!

És ebben Magdának igaza lesz, mert miután a világ megismeri a doktor nevét, Nitza csakugyan belépirul, valahányszor ez a jelenet eszébe jut.

Mit csinált vele?

Nem csak vele, hajtja oldalra a fejét Magda Zelmonovics. Az ikrekkel. Az volt a mániája. Zwillinge! Zwillinge!

Veled is?

Iker vagyok, mondja flegmán, és az arcán fájdalmas mosoly suhan át. Azután föláll, szembefordul a fallal, amelyen a zsidó államot dicsőítő falióra függ. Háttal áll a sógornőjének, és ezután már végig így beszél, mint aki vallomást tesz egy láthatatlan bíró színe előtt.

Nitza Spielmann a hallottaktól úgy érzi, megfullad. Szeretne elszaladni, ki az utcára vagy a folyosóra legalább, de még fél órát maradni fog, és kissé gépiesen, mintha a semmiségekről való beszéddel elnémíthatná Magda szavainak visszhangját, megbízhatóan elbeszélget a sógornőjével. Áremelkedésekről, friss olékról meg politikáról esik szó köztük. Magda, miközben elszív még egy-két Dubeket, Ben Gurion pártját fogja mindenben, és Begin vagy, ahogy egymás között tréfásan nevezik, a Parancsnok magatartásán zsörtölődik hosszan és élvezettel. Nitza, ha kérdezi, válaszol, ha kell, kérdez. A gondolatai azonban már másutt járnak. Az ismeretlen nevű kísértet körül forognak, akit a sógornője félig kimondott és elhallgatott szavai idéztek meg neki, hogy ezután már mindig ott körözzön a családja körül, akár egy türelmes dögevő… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2019
Elektronikus kiadás

klogo

ISBN

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence