Péterfy Gergely

A golyó,
amely megölte
Puskint

— részlet —

KALLIGRAM
2019

Péterfy Gergely: A golyó, amely megölte Puskint

KALLIGRAM
2019

© Péterfy Gergely, 2019

ISBN 978 963 468 123 6

Simon fiamnak

1. fejezet

Egy regény mindenkiben benne van.

Mindenkinek jut egy történet, ami csak vele eshetett meg. Valami különösség a sorsban, amely mások számára idegen és elképzelhetetlen. Minden élet megkapja az aranyfedezetet, amitől érdemes elmesélni. Talán ez a lélek igazi halhatatlansága. Talán nem.

Velem is történt valami.

Megpróbálom elmondani.

Kristóf Instagram-storyját néztem reggel: hegyekre tekintő ablak a tavaszi napsütésben. Kint motort bőget valaki, a háttérben spanyol beszélgetés, talán egy tévésorozat. Autódudálás, sirályok. Az íróasztal az ablak előtt áll, az asztalon monitor, a monitoron a Destroyed Village pálya a Medal of Honorból. Szétlőtt francia falucska valahol Normandiában. Az őszi bokrok között, a lerombolt templomfal tövében, a bombatölcsérek földhalmai mögött német katonák lapulnak. Mesterlövészek a toronyban. Füstölgő tankok, alacsonyan, kerregve áthúzó repülők. Megafonba kiabált német vezényszavak a távolból. Kelepelő géppuskatűz. Puffanva robbanó gránátok.

A tömzsi templomtorony oldalában tátongó réshez kúszik, aztán géppisztolyát óvatosan célra tartva előrelopakodik a hasadékig, ahonnan kilátás nyílik a roncsokkal borított, bomba szaggatta térre. A szemközti épület leszakadt emeletének gerendái között német sisak csillan. Óvatosan feltámasztja a puskát, célba veszi a törmelékkupac mögött imbolygó sisakot, és tüzel. A német kidől. Még kettőt odalő, puszta biztonságból. Aztán egy gránátot is odadob.

Amikor nem hall több lövést, kilép a templomtorony fedezékéből, és a falakhoz lapulva elindul a szétbombázott utcán. Matt, fakó színek, mint egy régi filmben. Leolvadt hó alól kibukkanó, halottsárga gyep. Teherautók ároknyi mély, gumibordás keréknyomai a sárban. Digitális, őszi lombot fúj a szél. Az eső is elered, varjak kárognak a szürke ég alatt.

Az a nap jut eszembe, amikor a vihar miatt nem tudtam időben hazaindulni, és felhívtam apámat, hogy jöjjön értem. Apám káromkodott, mert az UAZ-t épp előző nap szerelte szét, és még nem sikerült teljesen összeraknia, meg amúgy is megígértette velem, hogy megoldom a jövés-menésemet egyedül, és nem zaklatom feleslegesen. De a vihar váratlanul érkezett, és csillapíthatatlanul tombolt, Péteréknél nem volt autó, én meg nem mertem egyedül elindulni a sötétben. Ezért aztán úgy egyeztünk meg, hogy amint összerakta a motort, elindul, addig meg örüljek a vendégeskedésnek.

– És ne egye ki a Waldsteinéket a vagyonukból! – kiáltotta még bele a recsegő telefonba, mielőtt Péter kivette volna a kezemből a kagylót.

Szégyenkezve mentem vissza a szobába. Mindig megütött, milyen megalázó mások előtt szembesülni azzal, hogy magázódunk apámmal.

Sosem maradtam még estére Waldsteinéknél. Szigorú szabályok írták elő a viselkedést a házban, és nem szerepelt közöttük az esti vendégeskedés. Gyanakvóan viszonyultak minden idegenhez, és a Kristóffal kisgyerekkorunk óta tartó barátságunk sem volt elég ahhoz, hogy ezen a státuszon túlengedjenek. Az ilyen hűvös nyári délutánokon, mint az akkori, amikor nem lehetett lemenni a strandra, négykor ünnepélyesen kaptunk Kristóffal egy vajas kiflit és egy méregerősre főzött, kétségbeejtően aromás Earl Grey teát, amelyet Olga szolgált föl nekünk a nappaliban – semmit sem vártam jobban, mint hogy meghalljam a lépteit a lépcsőn –, aztán maradhattam még egy órát, amit csöndes játékkal kellett eltöltenünk Kristóf szobájában. Ötkor elköszöntem, és a rám szakadt hosszú délutánban elindultam hazafelé. A vajas kifli és a tea csak éhesebbé tett, otthon megkentem néhány szendvicset, beléjük szeleteltem egy-egy vagdalthús-konzervet, és mivel Kristófon kívül nem volt más barátom Herkulesváron, a fenyegető unalom ellen a Duna-partra menekültem. Kihoztam a csónakházból a horgászfelszerelést, és sötétedésig pecáztam, ha meg tényleg egészen reménytelen volt az idő, rádiót hallgattam, és rajzolgattam a csónakházban.

De most ott fogott a vihar a Waldstein-házban, ráadásul a tea és a vajas kifli is elmaradt. Olga és Áron nem volt otthon, Péternek pedig fogalma sem volt arról, mit kezdjen két gyerekkel. Akkor már bőven túl volt a nyolcvanon, és a saját varázsvilágán kívül semmi más nem érdekelte.

– Mondhatom, szép! – nyitott ránk óránként. – Itt hagynak két szörnyeteggel…!

Majd amikor észrevette, hogy mi vagyunk azok a szörnyetegek, akikről beszél, zavartan ránk csukta az ajtót, de még hallottuk, ahogy távoztában dörmög és méltatlankodik a folyosón.

Én akkor tizenöt voltam, Kristóf tizenegy, de a legtöbb tekintetben egyikünk sem felelt meg a korának. Én akkor már majdnem egy mázsát nyomtam, apám családjának hatalmas termetét és étvágyát örököltem, és az alkathoz az akceleráció és az állandó, mardosó étvágy plusz centiket és kilókat adott. Mióta az eszemet tudtam, úgy jártam a kortársaim között, mint egy óriás, állandóan arra kellett figyelnem, hogy rá ne lépjek valakire, de ez nem mindig sikerült. Törött ujjak, lilára taposott lábfejek, bosszúszomjas szülők jelezték az utamat, és apámnak gyakran kellett bejárnia az iskolába mentegetőzni miattam.

Kristóf velem ellentétben sovány volt, zörögtek a bordái, ahogy Olga szerette mondani. Viszont kétségbeejtően koraérett volt, még nálam is sokkal érettebb. Tizenegy évesen már mutált, és valakinek szólnia kellett volna neki, hogy el kellene kezdenie borotválkozni, de én ezt sose mertem megtenni. Azt tanultam apámtól, hogy hagyni kell a többieket olyannak lenni, amilyenek. Sok jó példával pedig én a mázsás testemmel és a pattanásos arcommal, úgy éreztem, nem szolgálhatok. Így aztán én egyre csak híztam, ő pedig egyre szőrösebb lett. A különösségünk mindkettőnket eleve magányossá tett, és ehhez jött még a többi: Kristófnál a folyamatos megaláztatások, amelyeket a mostohaapjától kellett elszenvednie, nekem pedig a számomra is feldolgozhatatlanul botrányos szerelem, amit az anyja iránt éreztem.

Ültünk hát a padlón Kristóf szobájában, mint két idomított orangután, piszkáltuk a matchboxokat, amiket nem volt kedvünk tologatni (pedig Kristófnak egészen kivételesen gazdag és exkluzív matchboxgyűjteménye volt), és vártuk, ameddig Péter léptei elvesznek a padlásszobájába vezető lépcsőn. Egyikünk se merte kimondani, mennyire találónak érezzük magunkra, amit az öregúr rikácsolt ránk: hogy szörnyetegek vagyunk.

Tudtam, hogy azért kell ötkor elmennem, mert Péter ilyenkor gyakorolja tudományos előadásait, s ehhez teljes csendre és figyelmes közönségre van szüksége, amit Olga és Kristóf szokott eljátszani – pontosabban: túlzás itt játékot emlegetni, hiszen Olga valóban rajongásig szerette az apját, és hiába hallotta az évek során már tucatszor ugyanazt az előadást, mindig újra és újra talált benne csodálni valót. Engem lenyűgözött a helyzet hiábavaló eleganciája – egy professzor, aki az előadását, amelyet másnap az Akadémián tart, bemutatja a családja előtt –, és csak később, sokkal később tudtam meg, hogy ezeknek az előadásoknak alig volt közönsége, s nem is az Akadémián került rájuk sor, hanem egy homályos különteremben egy pinceborozóban – bár kétségkívül nem messze az Akadémiától.

Mindig vonzott, hogy megtudjam, mi az az „előadás”, hát még, hogy mi fán terem a „mitológia”, az „ókor”, az „antikvitás” és a többi homályos értelmű és nem is valami barátságosan csengő varázsszó, amelyek Waldsteinéknél folyamatosan a levegőben keringtek, de soha nem volt még rá lehetőség, hogy közel kerüljek hozzájuk, Kristóf meg, ha kérdeztem, csak a vállát vonogatta, mint akinek ezzel az egésszel semmi közelebbi kapcsolata nincsen, apám meg mérgesen lerázott, hogy ezek polgári idiótaságok, ne foglalkozzak velük; ettől persze csak még jobban érdekeltek.

Most elkerülhetetlen volt, hogy Áron és Olga helyett Kristóf és – ha már ott vagyok – én játsszam el a közönség szerepét, és így végre közelebb kerülhettem ezekhez a gyanús furcsaságokhoz. Arról, hogy Péter elhalasztja a főpróbát, természetesen szó sem lehetett, Kristóf pedig már gyakorlott volt az előkészületi dolgokban, és a bennfentesek unottságával kezelte a helyzetet. Fél hatkor elpakoltuk a matchboxokat, átmentünk a szalonba, és miközben odakint szakadt az eső és hajladoztak a fák, elrendeztük a terepet. Amíg Kristóf beállította a pulpitust és a világítást, én a székeket igazgattam el, és az ebédlőasztalt a szoba közepéről a könyvespolc elé toltam, hogy nézőtérré lehessen alakítani a termet.

Ez a háznak az a része volt, ahová máskor csak egy-egy pillanatra sikerült belesnem. Gondolom, nem tiltották volna meg, hogy bejöjjek bámészkodni, de miért is tudták volna, mennyire lenyűgöz ez az ismeretlen világ, amelyben ők élnek, hát még azt, mennyire szégyellem ezt a lenyűgözöttséget. Mert Waldsteinéknél minden máshogy volt, mint odakint a kertfalon túl, máshogy, mint Herkulesvár többi házában, és máshogy, mint szerte az országban, vagy legalábbis abban a részében, amit akkoriban ismertem.

A szalon kert felé tekintő oldala félkör formájú volt, köríves, padlóig érő ablakokkal. Az ablakok közeit és fölöttük a falat egészen a mennyezetig könyvespolcok borították. A polcok előtt két sorban gipszszobrok álltak: antik istenek, a görög mitológia hősei, római császárok, görög szónokok és államférfiak. Héraklész és Apollón, Hadrianus császár és Démoszthenész, Titus és Nerva, Marszüasz és Pallasz Athéné – taszító és izgató nevek, amelyektől nyugtalanító bizsergés fogott el, mintha a saját, ismert világom el akarná venni tőlem valaki. A szobrok félkörében a hatalmas, hosszú asztal állt, amelyet többnyire könyvek és telegépelt papírlapok borítottak, csak vasárnap alakult át ebédlőasztallá.

Furcsa kötetek sorakoztak a polcokon, tele értelmezhetetlen szavakkal, ákombákomszerű, ismeretlen betűkkel és bizarrabbnál bizarrabb borítókkal, amelyeket csak akkor pillanthattam meg nagy néha, ha sikerült elcsennem egy-egy pillanatot a fürdőszobába jövet-menet, és ha nem volt a szalonban éppen senki, besurrantam, és mohón szippantottam magamba a látványt. A ház minden szeglete, minden tenyérnyi falfelület tele volt képekkel, a sarkokban és a polcokon szobrok álltak, bikafejű, madártestű, angyalszárnyaikat kifeszítő keveréklények, a sakálfejű Anubisz, a sólyomfejű Hórusz, a krétai labirintusban lakó Minótaurosz, az epheszoszi Artemisz, akinek húsz, meztelen melle van, oroszlánfejű fáraók és lobogó hajú, szakállas, ágaskodó kentaurok lólábaik között szőrös emberherékkel. Meztelen Aphrodité csupasz mellel, meztelen fenekű nimfák és egy fal felé fordított, zárható szekrénykében, amely az első pillantásra ártatlan virágállványnak tűnt, az álló faszú Priaposz, nagyobb farokkal, mint maga az emberke. Őt csak ritkán tudtuk megcsodálni Kristóffal, ha sikerült elcsennie a nagyapja kulcscsomóját. Amit szörnyetegben, mitológiai keveréklényben, szfinxben, szirénben, hydrában, a közel- és közép-keleti és mediterrán népek borzalmas törpéiben és kilencmellű istennőiben képes volt megteremteni az emberi képzelet, azok vagy képben, vagy gipsz- vagy bronzmásolatban mind ott sorakoztak a házban.

Nálunk a Duna-parton vagy a budapesti lakásunkban a Vizafogón vagy bárhol, amerre jártam, a hatvanas-hetvenes évek kelet-európai bútoriparának praktikusan semmitmondó, silány tákolmányai álltak, csehszlovák, román egyenbútorok, kagylófotelek, lakkozott dohányzóasztalok, legfeljebb csicsás koloniál – ebben a házban viszont minden régi volt, sötétbarna, hatalmas, díszletszerű, ijesztő és megfejthetetlen. A tárgyak talpán, a szekrények belsejében távoli országok sosem hallott gyárainak címkéi álltak, a teát angol csészéből ittuk, a limonádét velencei üvegpohárból. De egyik sem volt új, pláne sértetlen, minden kopott volt, csorba, homályos, megfeketült, karcos és régi. Úgy irtóztak minden újtól, mintha valami betegséget hozna a házba, és többnyire mindent el is követtek, hogy semmilyen új információ ne érjen el hozzájuk a szürke és ellenséges külvilágból. Nem hallgatták a kommunisták rádióadóit, csak lemezeket és külföldi adókat, amelyek számomra érthetetlen nyelven érthetetlen híreket mondtak. Nem néztek tévét, hanem albumokat lapozgattak Péter hatalmas művészettörténeti gyűjteményéből, amelyben a világ összes jelentős múzeumának kiadványai ott sorakoztak. Kristóf kétségbeejtően tájékozatlan volt mindenben, aminek a tudásához televízió vagy rádió, Pajtás újság vagy Ifjúsági Magazin kellett volna, nem ismerte a kedvenc együtteseimet, a kedvenc színészeimet és bemondónőimet, nem lehetett megbeszélni vele a Mézga család legutóbbi epizódját, s ha ezekről a dolgokról beszéltem, úgy nézett rám, mintha a Marsról jöttem volna. Hunyorgó, távoli érdeklődéssel, de mégiscsak ellenségesen. A szívem mélyén ezért többnyire igazat adtam apámnak, amikor arra biztatott, hogy menjek másfelé barátkozni, olyanok közé, akik hasonlóak, mint én, aztán mindig szégyenkezve vallottam be – már ha egyáltalán kérdezte –, hogy mégiscsak Waldsteinéknél voltam.

Borzongatóan taszító, egyszersmind bizsergetően vonzó volt ez a megátalkodott, különc másság, amelyhez körmük szakadtáig ragaszkodtak. De a különösségek között Olga volt a legkülönösebb: de mint az istenekről vagy a csillagokról, róla sem lehet, én legalábbis nem tudok higgadt mondatokban beszámolni, csak a metaforák zaklatott, ditirambikus nyelvén – amit majd később meg is teszek.

Ha már Olga nincs itt, legalább kihasználom az alkalmat, hogy a helyébe ülhetek, mondtam magamnak, s miközben a faragott karfát simogattam, arra gondoltam, hányszor bújtak meg az ujjai ezekben a megfeketült barázdákban, s hogy a sejtjeit most elraktározom bőrömön. Szégyenkezve néztem végig a testemen, amely színültig betöltötte a fotel öblét, még túl is csordult rajta. A vállam alig fért be a támlák közé, a hasam kétoldalt kitüremkedett a karfák alatt. Alig mertem megmoccanni, a fotel a levegővételemre is kétségbeesetten nyöszörgött és reszketett. A vádlimnál éreztem, ahogy az ülésrugók pattanásig feszítik a pántokat, bokámnál ropogva préselődött a parkettába a vékony oroszlánláb. Az egész finom, karcsú és érzékeny szerkezet kínlódott és nyöszörgött alattam, ami megint csak arra figyelmeztetett, hogy a világot nem az én alkatomhoz tervezték. Ha már a világ nincs tekintettel arra, aki vagyok, és nem hajlandó befogadni a méreteim, legalább abban leljek élvezetet, hogy demonstrálom az erőm, gondoltam kétségbeesett gonoszsággal, és még mélyebbre nyomakodtam a fotelbe, egészen a reccsenésig. Boldogan pattantam fel, és ártatlan képpel néztem Kristófra.

Kint dühöngött a vihar, esőpászmák korbácsoltak végig az ablaktáblákon. Kristóf leengedte az ebédlő függönyeit, és beállította a pulpituson a világítást. Épp sikerült végezni időre. Az előszobában ötöt ütött az óra, és ahogy elhallgatott, Péter belépett a szalonba. Szürke, halszálkás szövetzakó volt rajta, amely esztelen túlöltözésnek tűnt ebben a melegben, sötétzöld nyakkendő, végiggombolt, barna mellény, szürke nadrág és csillogóra fényezett bőr félcipő. A pulpitusra helyezte a bőrmappát, kinyitotta, rendezgette a papírokat, lecsatolta a karóráját, a mappa mellé helyezte, megigazította a mandzsettáját, és megköszörülte a torkát.

– Hölgyeim és Uraim! – kezdte megemelt, szinte szószékhez illően kántáló hangon. Mi zavartan egymásra néztünk. Péter felpillantott a papírból, nyilván hatásszünetet tartott, de amit látott, annyira nem emlékeztethetett hölgyekre és urakra, hogy zavartan köhentett egyet, és visszanézett a papírjába. Tompább hangon folytatta.

– A mai előadásom Wilamowitz-Moellendorff szellemének szentelem. Annak az Ulrich von Wilamowitz-Moellendorffnak, aki a múltat, ha szabad ilyen bizarr képpel élnem, kiszabadította a múltból. Aki újra közénk hozta az antikvitás szellemét, de nem mint múzeumi tárgyat, hanem mint eleven, tevékeny hajtóerőt. Mint egy üde kamaszlány szellemét, aki ráébreszt minket… aki ráébreszt minket arra…

Péter elakadt, tanácstalanul nézett föl a papírjaiból. Egy pillanatra mintha megingott volna. Kristóf felugrott, és töltött neki egy pohár vizet. Péter remegő kézzel megitta, kicsit megnyugodott. Csodálkozva nézett körül, mintha elfelejtette volna, hol van. Mereven, szinte dermedten állt egy darabig, aztán amikor észrevett Olga helyén, elkerekedett a szeme. Egy pillanatig úgy tűnt, fel akar kiáltani, aztán eszébe juthatott, hogy kerülök oda, elszégyellhette magát, mert rámordult Kristófra, hogy ne álldogáljon már ott. Kérdően néztem barátomra: valami útmutatásra vártam volna, hogyan viselkedjek, nehogy felingereljem az öregurat, de hiába próbáltam elkapni a pillantását, nem nézett felém. Közben Péter újrarendezte a papírjait, és egy darabig lehunyt szemmel folytatta.

Az antikvitás, ez a sudár gyermek, végigvonul jelenünk bástyafokán, mint egy kedves lény szelleme, akit önhibánkból örökre elveszítettünk. De nem úgy, mint Helsingőrben: ez a szellem nem szólít fel senkit bosszúra, mert nem volt ideje megöregedni. Mai előadásom témája a metamorfózis: amely nemcsak Ovidius csodálatos és titokzatos költeményének mozgatórugója, hanem, ha úgy tetszik, a mitológia legfontosabb strukturális eleme. Az átváltozás, vagy keresztény kifejezéssel élve: a csoda minden transzcendentális történet hajtóereje, a világ istenséggel átitatottságának egyetlen bizonyítéka. Emberek ezekben a történetekben égi dolgokká, növényekké, hegyekké, folyamokká, szelekké, hangokká és persze állatokká változnak, olykor megtartva valamennyit emberi morfológiájukból, hogy az átváltozás ténye még szembetűnőbb legyen.

Péter itt hosszú hatásszünetet tartott, felváltva hol rám, hol Kristófra nézett. Azt hittem, elsüllyedek a szégyentől, mert úgy éreztem, nem tudok elég értelmesen visszanézni, pedig nemcsak a helyzet, az ünnepélyes külsőségek, Péter fölénk magasodó alakja, hanem a szavak különös csengése s a mondatok ritmusából áradó ütemes logika is lenyűgözött, s úgy éreztem, olyasmibe avatódom véletlenül bele, amire életkoromnál és szellemi felkészültségemnél fogva is éretlen vagyok. Péter azonban úgy tűnt, elégedett a hallgatóság reakciójával.

– Akkor nézzünk meg néhány diát – folytatta, és intett Kristófnak. Kristóf engedelmesen felugrott, és bekapcsolta a diavetítőt. Péter betette a sínbe a diakosarat, és betolta az első képet.

A vetítővásznon egy finoman faragott szobrocska izzott fel, a mellette álló mértékjelző szerint alig tizenöt centi magas. Vékony karok, behajlított bal láb, a jobb váll ellentétesen, előre mozdul. Kis, hegyes mellek, a fejtetőn kerek konty.

Íme, a Pannon Isis – folytatta Péter – a herkulesvári késő-római temetőből. A romanizált eraviscus-azalus művészet különösen megkapó példája. A sír egy fiatal lány maradványait rejtette. A törékeny bájú szobrot, melyen még látszanak az aranyozás nyomai, a hozzátartozók nyilván abban a reményben tették a halott mellé, hogy biztosítsák vele az átváltozást, amely a halálból az örök életbe vezet. A metamorfózis a létezés egyetlen értelme, az egyetlen biztosíték arra, hogy a világ nem a halál és a nemlét birodalma. A metamorfózis ugyanakkor a létezés legszorongatóbb perspektívája: az önkényes istenség szeszélyének kiszámíthatatlan jelenléte, amely örökké azzal fenyegeti az emberi létet, hogy bármikor elveheti önazonosságát. Ugyanakkor…

Kristóf mozgásából, amit mintha lassított felvételen néztem volna, megértettem, hogy nagy baj van. Szinte úszott a levegőben, ahogy a nagyapja pulpitusához ugrott, és még az utolsó pillanatban sikerült elkapnia az öreget, mielőtt hátrazuhantában beverte volna a fejét. Fuldokló zokogóroham jött rá Péterre, zihálva okádta magából a könnyet és a nyálat.

– Gyorsan, gyorsan! Hozz vizet! – kiáltotta Kristóf.

Kimentem a konyhába, vizet töltöttem. Aztán kiöntöttem, megint töltöttem. Járkáltam a pohárral egy kört, húztam az időt. Átkoztam a vihart meg apámat és a roncs UAZ-t, hogy még mindig itt kell lennem, ebben a kínosan megemészthetetlen szituációban. Aztán amikor visszamentem az ebédlőbe a vízzel, kiderült, hogy a szituáció még kínosabb és megemészthetetlenebb, mint ahogy indult.

Péter a földön feküdt, öklével és sarkával egyszerre verte a padlót.

– Miért…!? Miért…?! Miért…!?

Ezt kiabálta ütemesen, egyre rekedtebben, de szűnni nem akaró intenzitással, és közben egyszerre fuldoklott, zokogott és hörgött.

Ott álltunk fölötte, minden bizarrságunkkal együtt mégiscsak két gyerek, alig kiskamasz, és fogalmunk sem volt, mit kellene csinálnunk. Kristóf megpróbálkozott a vízzel, de Péter – nem szándékosan, csak mert egyfolytában hadonászott – kiütötte a kezéből. A víz Péterre ömlött, a pohár elrepült, és szilánkokra tört.

– Segíts már! Segíts! – kiáltott Kristóf, ezért aztán – pedig nagyon nem volt kedvem – kénytelen voltam az öreg mellé térdelni. Megfogtam a kalimpáló bal kezét, de nem mertem erősen leszorítani, mert ahogy megéreztem a vékony csontocskákat a petyhüdt hús alatt, az volt a félelmem, hogy egy roppantással eltöröm.

Nem tudom, mi történt volna, ha végül nem érkezik meg apám. Bár később nem beszéltünk az esetről Kristóffal, az ő tekintetén is láttam a rémületet – pedig neki igazán lehetett már gyakorlata az ilyen helyzetekben. Apám esővíztől csöpögő, sárga viharkabátban állt meg felettünk, hatalmas lapáttenyereivel kiragadta alólunk Pétert, felemelte és megrázta.

– Mit művel maga itt ezekkel a gyerekekkel, professzor…?!

Könnyedén emelte magasba Pétert, és mire a talpára állította, az öregember arcvonásai elrendeződtek. Csodálkozva és szégyenkezve nézett apámra.

– Hol a fésűje? Igazítsa meg magát! – parancsolt rá apám.

Péter a zakója zsebébe nyúlt, lassan előhúzta a fésűjét, és engedelmesen hátrafésülte a haját.

2. fejezet

Nyári délutánokon, amikor az egész herkulesvári kolónia levonult a folyóhoz fürdeni, én már órák óta türelmetlenül ott vártam a parton, és azt lestem, a parti füzesen átvezető ösvény torkolatában mikor jelennek meg Waldsteinék. Amilyen kiszámítható volt, meddig maradhatok náluk, mikor kezdi Péter az előadást, mikor kapunk uzsonnát, annyira kiszámíthatatlan volt, mikor jönnek le a Duna-partra. Néha nem bírtam tovább a várakozást, felszaladtam az ösvényen egészen a gátig, hátha megpillantom őket a réten, amely az ártéri erdő és a 11-es út között terült el. A gáton felültem a vaskorlátra, és a délutáni forróságban lebegni látszó rét végét kémleltem. Ha a távolban, Herkulesvár házai között feltűnt egy csoport, a ruhák és a napernyők színéből próbáltam megállapítani, vajon Waldsteinék-e már azok. A lelkem mélyén már tudtam, ha mások jönnek az úton, de cicáztam magammal, húztam az időt, eljátszottam a gondolattal, hogy csak becsap a szemem, aztán amikor már nem lehetett halogatni az igazságot, csalódottan futottam vissza ismét a partra. Nem bírtam az izgalmammal, elszaladtam egészen a csónakházunkig, haraptam valamit, felrohantam a házba, köszöntem apámnak, aztán visszarohantam a partra, és elfúló lélegzettel vártam a pillanatot, amikor kitárul előttem a part, ahol már biztosan ott várnak Waldsteinék. Ha nem voltak ott, hasra vetődtem, belefúrtam magam az iszapba, és azt képzeltem, csak a két szemem áll ki a vízből, mint a krokodilnak, és onnan lestem tovább az ösvényt. Amikor végre tényleg megérkeztek, ordítva rohantam eléjük, és többet el se mozdultam Olga lábai mellől.

Waldsteinék csak akkor jöttek le a partra, ha jó volt az idő, és nem fenyegetett a veszélye, hogy egy hirtelen zápor elvágja a hazautat. A partnak erre a részére csak gyalog lehetett lejutni (az erdészet és a vízügy autóin kívül egyedül apám UAZ-a volt képes átkapaszkodni a gáton), ha eleredt az eső, mindenki bőrig ázott, mire visszaért Herkulesvárra. Ha mégis átcsapott egy gyors zápor a túlpart felől, a fűzfák alá húzódva próbáltuk átvészelni, ameddig lehetett: tíz perc után már a fák alatt is úgy szakadt a nyakunkba a víz, mintha a puszta ég alatt állnánk, aztán mindenki átkozódva, kosarakat, napernyőket a fejek fölé tartva elindult hazafelé. De az ilyen hirtelen időváltozás ritka volt, igazából csak egyetlen esetre emlékszem, amikor Kristóffal boldogan rohangáltunk kint az esőn, amíg a többiek a fák alatt várták, hogy elálljon.

Ez volt Herkulesvár tengerpartja, ahová úgy vonultunk ki délutánonként napernyőkkel, élelmiszeres-kosarakkal, jégbe hűtött italokkal, mint egy mediterrán fürdőhelyre a nyaralók. A folyó itt vetett egy kanyart, mielőtt beáramlott volna a Dunakanyar hegyei közé, és a pataktorkolat alatt jó száz méter hosszan homok fedte a partot, alacsony vízállásnál vakító, fehér foltként meredt ki a kavicsos partok és az ártéri füzek sötétjéből. A fehér homokot kétfelől kékesfekete iszap keretezte. A Duna közepe táján volt egy homokzátony, alacsony vízállásnál ez is kibukkant, megtelt sirályokkal és gémekkel, e két fehér vonal között lassan, langyosan áramlott a víz. A túlsó parton a Börzsöny fekete sziklái emelkedtek a víz fölé, a hegyoldal tövébe vágott úton teherautók robogtak, és néha kínos lassúsággal elvánszorgott egy-egy tehervonat. De ez a túlparti komorság csak még üdébbé tette a mi itteni, szinte tengerparti szabadságunk. Színes napernyők sora és boldog, pancsoló zsivaj a homokos parton, szemben a komor hegyekkel, a vasúti pályával és a dübörgő főúttal – ez olyan beszédes ellentét volt, ami sokat elmondott arról a világról, amelyben éltünk.

A régi fürdőépületeket addigra megint befutotta a vadszőlő, az oszlopokra elvadult rózsák kapaszkodtak. A terméskőből épült öltöző előtt volt az ovális tér, amelyet Waldsteinék valamiért csak „táncparkettnek” neveztek, pedig soha nem táncolt rajta senki. A terecske közepén a nevezetes, eozin delfinmozaik csillogott. Ha átmelegítette a nap, szinte hozzá sem lehetett érni, annyira izzott, de reggel, amikor még a füzek árnyéka vetült rá, titokzatosan hűvös volt, mintha éjjel megjárta volna az óceán mélyét. Az eozin is amolyan Waldsteinék-féle szó volt, képzeletemben ez a színpompás delfin összekapcsolódott a szalonban sorakozó szobrok neveivel, közéjük és hozzájuk tartozott. Sokszor már kora reggel kiszaladtam hozzá, hogy biztos legyek benne, még mindig ott van: ráálltam zsírosan fénylő testére, és talpammal végigtapogattam a farkától az orráig.

Ez volt néhány éven át féktelen boldogságom helyszíne, ahol olyan közel lehettem Olgához, amilyen közel csak akartam, hozzádörgölőzhettem, és pancsolhattam vele a sekély vízben: a víz és a homok adta szabadság kapóra jött a szenvedélyemnek, amelyet elrejthettem a játék mögött. Megvolt az esélyem, hogy ha hozzáérek, véletlennek látszódjék, vagy a szertelenség számlájára lehessen írni. Voltak a testén kitüntetett célpontjaim. A jobb combjának külső oldalán volt egy ujjbegynyi, domború anyajegy, és én igyekeztem úgy forgolódni a homokban, vagy hozzáhengergőzni, amikor a sekély vízben ült, hogy hozzáérhessek, közel kerülhessek ehhez a folthoz. Illetlennek találtam volna, ha egészen közel hajolok hozzá, hogy alaposan szemügyre vehessem; úgy emlékszem, attól féltem, hogy egy ilyen merészséggel közelségünket kockáztattam volna. Pedig semmi sem érdekelt jobban, mint az a titokzatos, vöröses rózsaszín ábra. Az volt a kényszerképzetem, hogy ha egyszer egészen közel hajolhatnék, egy egész külön világot fedezhetnék fel rajta, hegyek, völgyek, folyók miniatűr domborzati térképét. Mintha egy másik univerzumba vezetne ez az apró kis világ, amely Olga combján sötétlett, s csak bátorság kérdése lenne, belé merek-e hatolni.

A másik vágyam az volt, hogy a háta mögé húzódva, a hátához simulva kuporoghassak órákig, pontosabban, ha lehet, a végtelenségig, anélkül, hogy észrevenne. Többször megkíséreltem, hogy lesből, mint az indiánok, mögé kússzak, egészen addig, amíg már szinte hozzáérek, és aztán észrevétlenné merevedve, lélegzetemet visszafojtva addig húzhassam az időt ebben a paradicsomi állapotban, ameddig csak lehetséges. De ez csak egy-kétszer sikerült, és akkor is csak másodpercekre. Az én testméreteimmel az észrevétlen kúszás eleve reménytelen kísérlet volt, mintha egy rinocérosz akarna elbújni a konyhakertben. Nem törődve azonban azzal, hogy a környezet észrevett, és gúnyos utálkozással követi, ahogy kísérletemen ügyködöm, csak arra ügyeltem, hogy Olga ne figyeljen fel a mesterkedésemre. Ha oldalt fordította a fejét, gyorsan arrébb hengeredtem a homokban, aztán vissza, egészen addig, ameddig közel, kéznyújtásnyira nem kerültem hozzá: akkor aztán megpróbáltam centiről centire olyan közel fészkelődni, amely illetlen közelségével már veszélyes borzongást váltott ki bennem. Élvezettel nyújtottam a másodperceket, ahogy a teste közelségébe araszolok a forró, Duna-szagú homokban. A lelepleződés persze elkerülhetetlen volt, de addig nem másodpercekben, hanem századmásodpercekben érzékeltem az időt: mintha egyszerre látnám Olga hátának összes pihéjét, amelyek a nyakszirtje táján megsűrűsödnek, kis V alakú jelet képeznek, amely a gerinc dudoros vonalára mutat; a bőr alatt úgy sejlettek át a csigolyák, mint a gyöngysor a selyem alatt. A bőrét vízcseppek és a rászáradt homok fehér foltjai borították, és ahogy még közelebb hajoltam, a homokfoltok további részletekre bomlottak, kagylómorzsalékot, apró rovarok testrészeit, halpikkelyek törmelékét, fekete, barna, vörös és fehér kristályszemcsék ezreit pillantottam meg, s e Duna-parti föveny legkülönösebb összetevőit, a négy- vagy hatszögletű, apró aranylapkákat, amelyek egészen rátapadtak a bőrre, és akkor sem jöttek le egyszerűen, ha az ember megmártózott a folyóban. Ha elég sokat lehetnénk lenn a parton Olgával, gondoltam, akkor néhány nap alatt hézagtalanul beborítaná a bőrünket ez az aranyfüst.

Ennél közelebb nem lehetett Olga hátához hatolni. Vagy ő érezte meg a jelenlétem, hátrafordult, megcibálta a fülem, és jól megcsiklandozott, vagy a helyzet bizarrságát nem bírta tovább a parton lévők közül valaki, és úgy tett, mintha véletlenül belém botlott volna, miközben belém rúgott; de volt, hogy labda ütődött a fejemnek, vagy megdobtak vizes homokbombával. De a boldogságomat ezzel már nem tudták elrontani, mert én addigra nagyrészt megszereztem magamnak, amit akartam.

Szinte semmi másra nem emlékszem, mint esztelen vonzódásomra és kitartó kísérletezésemre, hogy Olga testének közelébe jussak. Az anyja iránti érzéseimet Kristóf nem volt hajlandó észrevenni, talán tényleg azért, mert nem érdekelte, talán azért, mert így nőttünk fel, és ez tűnhetett természetesnek. Ott a Duna-parton ebből biztos, hogy nem keletkezett közöttünk semmilyen feszültség, és ahogy ismerem a gyerekek játékát, nagyon is el tudom képzelni, hogyan is zajlott ez akkoriban: rohanás, üvöltés, ugrálás a vízben, várépítés Kristóffal, egy sikló foglyul ejtése, gyors roham Olga testi közelségébe, aztán vissza a vízbe, homokvár, sikló, kagylógyűjtés, iszapdobálás, ujjongás, amikor feltűnik egy zöld őrnaszád vagy egy turistahajó, fejes a hullámokba és pancsolás.

Csakhogy az egészből én mégiscsak leginkább Olga testére emlékszem.

Ha nem kúsztam, és vadabb kedvem volt, mint egy nagy, kerek sajt, gurultam Olga után ide-oda, hogy valahogy hozzáütődhessek, nekiborulhassak, beleütközhessek a combjába. Mindent megtettem, hogy a közelében lehessek, minden alkalmat kihasználtam, hogy hozzáérhessek, egyfolytában a lába előtt hemperegtem, mint egy kölyök víziló. Természetes lett volna, ha Olgának elege lesz ebből az állandó szenvedélykitörésből, és arrébb taszít, vagy megkéri apámat, ne engedje, hogy egyfolytában körülötte lábatlankodjak; ő azonban mindig kacagva fogadta a jelenlétem, megpaskolta a hátam, megrángatta a fülem, megcsiklandozta a hasamon a hájat, dundi kismedvének nevezett, és néha a hóna alá kapott, és megszorongatott. Talán csak azért tette ezt, mert tudta, hogy nincs anyám, és úgy érezte, nekem is jár egy adagnyi női szeretet. Persze ezt akkoriban kitörő boldogsággal úgy éltem meg: viszontszeret. És ez az ujjongó öröm jelentéktelenné tett minden megaláztatást, amit el kellett érte szenvednem.

Nem tudom megmondani, mikor szerettem bele Olgába. Nincs konkrét időpont, sem konkrét emlék. Olyan, mintha eleve ezzel a szerelemmel születtem volna – amire még mindig félve használom a szerelem szót, hiszen annyira különbözik a költők és a filmek hirtelen fellobbanó, viharszerű érzelmeitől. Ebből sejtem, hogy valószínűleg akkor szerethettem bele, amikor először megpillantottam, valamikor egészen kiskoromban, talán még csecsemőként. Erre az első alkalomra nem emlékszem. Amikortól emlékszem, ott mindig az is benne van az emlékben, hogy szeretem. Lehet, hogy előbb volt a szerelem, mint Olga, és akkor minden hiábavaló. Nem mintha egyébként nem volna az.

Ha Olgára gondoltam, megteltem örömmel. Este, lefekvéskor már azt terveztem, hogy milyen jó lesz másnap is megpillantani. Elképzeltem, hogy amikor megérkezem Kristófékhoz, és az útkanyarulatban feltűnik a borókák és fenyők takarásából a félköríves szalon hatalmas ablakaival a ház, amely fölé a gigászi cédrus borul, Olga elém siet, hogy üdvözöljön. A kert illata, a könyvek, a bőrbútorok, a rézcsillárok és a brokátfüggönyök nehéz lehelete már ott volt előre az orromban. Mikor beléptem a kertkapun, még mindig nem adtam fel a reményt, a zihálással és a légszomjjal mit sem törődve rohantam fel a lépcsősoron, hátha már az ajtóban áll, és várja a pillanatot, hogy egymás szemébe nézzünk; persze nem ő nyitott ajtót, hanem Ferenc, de még akkor sem csüggedtem el, mert még mindig volt egy ajtó, amely a könyvtárszobán vezetett át, ott még mindig várhat, ha akar. És ha nem vár, az csak a véletlen vagy valamilyen borzalom következménye lehet. És akkor jöttek a fantáziák az Olgát fogságban tartó óriásról, emberfejű, oroszlántestű szörnyről, asszonytestű, kígyófarkú tengeri lényekről, akik ott laktak vele a házban. Kentaurok vették a hátukra, és elvágtattak vele, elragadta a kecskeszarvú Pán vagy az álló faszú Priaposz. Álmodozásaimban Olgát mentettem ki a legkülönfélébb veszélyekből, szörnyeteg karmából, szakadék felé száguldó szekérből, zuhanó repülőből, száguldó, jeges folyóból. Fáradhatatlan voltam az újabb és újabb veszélyek kitalálásában, melyekbe az ellenséges világ Olgát sodorja. Amikor a Duna-parton ott voltam a közelében, sokszor már a nyelvem hegyén volt, hogy elmeséljem neki, miket úszott meg a jóvoltomból; aztán ahogy egyre közelebb jutottam, hogy a szavak tényleg kiröppenjenek belőlem a valóságos világba, a végén mindig visszakoztam. Attól tartottam, hogy Olga úgy tenne, mintha nem értené: biztos voltam benne, hogy kénytelen megfelelni az idegen és ellenséges világ játékszabályainak, ahol a képzelet valósága csak nevetség tárgya lehet. Így tovább gyűjtögettem magamban hőstetteim emlékét és az újra és újra megmentett Olga elképzelt háláját. Néha éjszaka arra riadtam fel, hogy ott áll az ágyam mellett. Fel kellett kapcsolnom a villanyt, hogy megbizonyosodjam arról, amit úgyis tudtam: a szobám üres, csak apám horkol a szomszéd szobában.

Ezekben a képzelődésekben nem találtam semmi furcsát, és egy pillanatig sem jutott eszembe, hogy nem természetes dolog, amit érzek. Elvégre én éreztem, és ennél nem lehet valami természetesebb. Barátságom Kristóf iránt ebből az érzésből következett, és megmaradt bennem mindvégig. Még ma is megvan. Egyszerűen nem tudtam rajta változtatni, még akkor sem, amikor szerettem volna. Ha az univerzumot Olgán belül képzelem el, akkor mindenestül szeretem. Ha rajta kívül, semmi közöm hozzá. Önmagammal ugyanez a helyzet. Ezért mondom, hogy az univerzum neve Olga: de, mint ígértem, a himnusszal majd csak később állok elő.

3. fejezet

Gyerekkoromban persze semmit sem tudtam Olgáról, nem tudtam, mi történt vele, és miben él, mi jár a fejében, és merrefelé tart. Nem is gondoltam, hogy meg kellene tudnom róla valamit, ahogy egy angyaltól sem kérdi meg az ember, hogy mit vacsorázott. Most, hogy innen-onnan összerakom a – persze korántsem teljes – képet arról az időről, amikor még nem ismertem Olgát, ceruzavázlatra telik. De ez talán nem is baj. Lehet, hogy tényleg csak a vonalak az igazán fontosak ebben az előtörténetben: a vonalak és az összefüggések. A színek ráérnek később.

Olga 1943-ban született, egy februári hajnalon, amikor Péter már negyvenhét elmúlt, és esze ágában se volt, hogy nyugalmas tudományos karrierjét szerelemmel, házassággal és gyerekricsajjal zavarja meg, vagy ahogy akkoriban gondolhatta: döntse romba. Túl sok tanulmányt szentelt a sztoa intelmeinek, amelyek a gondolkodni és értelmes életet élni vágyót óvják a családalapítástól és a nőkkel való foglalatoskodástól, semhogy megalapozatlan, ösztönös berzenkedés legyen a nőtlenség oka. A rituális férfiközösségek történetének kutatásához is alighanem ugyanez az életszemlélet vonzotta, az eleusziszi misztériumoktól Szent Benedek reguláin át a szabadkőműves rítusokig rajzolta meg az ívet, amelyre rémképeit felfűzhette. Ataraxia, apokhé, lathe biószasz – a fogalmi rendszer sarokköveit fényesre koptatta félelme és irtózata a zűrzavaros és kiszámíthatatlan külvilágtól, amelynek más dolga sincs, mint hogy összezavarjon és felborítson minden tervszerűen kiszámított életpályát. Olyan védett és hagyományokkal körülbástyázott közegben nevelkedett, ahol az évszázadok értékeit látszólag nem fenyegette az idő: a szentképek és az ódon könyvek gerincei, a barokk könyvszekrények és a vasárnapi orgonaszó békésen megfért az új divattal és a modernek bizarr ízlésével, amelyet a szülei lekicsinylő, udvarias mosoly kíséretében, de mégiscsak befogadtak.

Kassa főterére néző nagy, világos lakásában, huszonötezer könyv között, Platón és Arisztotelész, Goethe és Beethoven portréinak kereszttüzében joggal érezhette azt, hogy jól halad a kultúrtörténet nagy titkainak megfejtésében; 1941-re és ’42-re a naptára (Kristóffal végignéztük) tele volt berlini, bécsi és római meghívásokkal (’37-ben és ’38-ban még főleg Londonba és Párizsba utazott). ’39-ben egy időre ugyan megcsappant tudományos ténykedésének intenzitása, de csak azért, mert túlságosan sok idejét vette igénybe a költözködés: eladta a Pasaréti úti villát egy későbbi nyilas kormánytagnak (az eladás körülményeinek komikus epizódja mitológiai előjelnek bizonyult: a vevő belegabalyodott a súlyos függönyzsinórba, amely mint egy óriáskígyó tekeredett rá – a háború után tényleg felakasztották, és a villa egy ÁVH-s tiszt birtokába került, akivel aztán a hetvenes években apám hatalmas ultipartikat vívott a nagymarosi Duna-parton, a hajóállomás melletti kocsma teraszán); majd fogta a pénzt, és megvásárolta Kassán ugyanazt a lakást, amelyben felnőtt, s amelyben az ősei évszázadok óta élték a szász városi polgárok látszólag nyugalmas és egyenletesen szorgos életét… … …

ill

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Elektronikus kiadás, 2019

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Mészáros Sándor
A borítót és a kötetet Hrapka Tibor tervezte
klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-468-123-6

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License