Copyright © Szeifert Natália, 2019

ISBN 978 963 468 125 0

Kiadta a Pesti Kalligram Kft., Budapest, 2019-ben.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Mészáros Ábel
Borítóterv Hrapka Tibor

Elektronikus könyv Nagy Lajos

Minden városnak két felülete van. Ez a mondat jutott Grafit eszébe, ahogy ácsorogtak a nyúlós őszi estében, és Pók belelehelt vagy inkább röviden belesóhajtott a levegőbe, jobbra húzódott a szája, ahogy féloldalasan elmosolyodott, és azzal a megjátszott lazasággal, amit idegenek előtt vett fel, azt mondta – Hát mi a bánatér nem jut nekünk legalább egy finom kis húsz-harmincas pina?

Aztán elfordult, mintha ezzel hátat fordíthatna az egész napnak, a városnak, az egész melónak. Grafit már nem vette komolyan az ilyen dumáit, tudta, hogy egyáltalán nem kell válaszolni, és azt is, hogy Póknak is teljesen mindegy, milyen munka jut nekik. Ráadásul már igazán nincs sok hátra.

A második emeleti kivilágított ablakba, amit nem takart az áttetsző nejlonfüggönyön kívül semmi, akkor akasztott fel egy vállfát, rajta a másnapi ruhájával, T. Ildikó középiskolai tanár. Ötvenkét éves múlt, a kaputelefonján néhai Sz. Ottó neve szerepel, Margit körút, házszám, emelet, ajtó, telefonszám, mobil-szám, email-cím, Facebook-fiók, minden adat és elérhetőség ismert, az egész teljesen érdektelen. A Főnöknek nem kell indokolnia, miért akar valamiről vagy valakiről tudni. Ez nem az ő dolguk. Az ő dolguk most az, hogy megtudják, Ildikó holnap tényleg elutazik. Mobilját a vállával a füléhez szorítja, járkál fel-alá a lakásban, ruhákat hajtogat, neszesszert cipzároz össze, bezacskózza a cipőjét, közben a fiával beszél, aki másnap (Ugye biztos időben, kisfiam?) kimegy elé a müncheni repülőtérre.

Grafit megrántotta a vállát, kiszedte a kabátzsebéből a dohányt, megsodort egy cigarettát, és azt mondta – Én tudok egy harmincast a környéken, de azt nem akarod ismerni – röhögtek. – Ha munka van, munka van – tette hozzá. Póktól tanulta, jól meg is jegyezte a leckét, de mestere most nem hallotta, vagy úgy csinált, mintha nem hallaná. Csak nézett Pest felé, arra gondolt, hogy szeretne már hazamenni. Vagy ha nem is haza, legalább a Mexikóba, ami majdnem ugyanaz. Szipogott egy kicsit.

– Szerintem mára ennyi, reggel visszanézünk – mondta Grafitnak, az meg újra csak megrántotta a vállát, felőle már korábban is mehettek volna. Tényleg nem volt tennivaló, pontosan tudták, mettől meddig lesz üres a lakás, mikor, ki jön virágot locsolni, már csak ellenőrizni kellett, hogy tényleg elutazik-e. Ez olyan szabály, amely alól nincs kibúvó, minden körülmények között be kell tartani, oda kell menni, nem elég a megfigyelés neten, kamerán, telefonon keresztül, a saját szemükkel is meg kell róla győződni, nincs kivétel. Leballagtak egy megállót.

Nem messze innen, a Mechwart ligeti villamosmegállónál találkoztak először, öt éve. Egymásba botlottak vagy szaladtak, nehéz pontosan felidézni. Pók rohant. Úgy emlékszik rá, hogy már csak kocogott, Grafit meg úgy emlékszik, hogy ő lemondóan battyogott, mint egy gázóraleolvasó, aki nem találta otthon a lakókat.

Pók a Fény utcától futott a megálló felé, maga sem tudta biztosan, hogy a vér az orrából is vagy csak a szájából folyik-e, úgy tűnt, felrepedt, a jobb szemöldöke, abból is csoroghat az orra hegyéig a nedv, s cseppenhet gömbölyű unalommal a pulóvere elejére. Grafit könyvekkel, néhány ecsettel, meg egy vodkásüveggel a hóna alatt robogott a megállóhoz, vállán átvetve az agyonhasznált vászontáskája. Egyáltalán nem battyogott úgy, mint egy gázóraleolvasó. Fel sem emelte a fejét, amikor egymásnak ütköztek. – Rohadj meg – morogta automatikusan, de rögtön szerette volna visszaszívni, ez nem az ő szövege. Felnézett, meglátta a horpadt, sötét arcot a kapucni alatt, a szempárt, ami megpöccintett benne valami régit, egy ismerős kutya szemét, amin most nem volt ideje gondolkodni, mert látta a kis fekete patakokat a száj mellett és a szem fölött, egy pillanat alatt felfogta, hogy vér, a fejében megvillant a vészjelző, és mielőtt bármit gondolt volna, automatikusan megragadta az idegen karját. – Mi van? – kérdezte, mintha régi havert állítana meg. Mire a vérző száj azt mondta: – A rohadt gecik kiverték a fogamat, az van, bazmeg – és kiköpött egy vörös foltot a zebrára. – Kik? – Nemtom, bazmeg. – Hívjak mentőt? – Az bebaszna.

Grafit akkor bajtársi kötelességének érezte, hogy megkínálja a srácot a nála lévő vodkából, ha már megállította. Megivott legalább másfél decit egy húzásra. – Ez életmentő volt, köszi. Mondjuk, vérrel kicsit szar íze van. – Grafit – mondta, Grafit, és a bal hóna alá ügyeskedte a tárgyakat, amiket szorongatott. – Pók – mondta Pók. Kezet szorítottak, amilyen röviden csak lehetséges volt.

Az út közepén elhúzott egy villamos Pest felé. Pók oda igyekezett, Grafit konkrét cél nélkül indult el, az ütközés előtt még nem gondolta át, mit csinál, ha a megállóba ér, csak azt tudta, hogy fel fog szállni a villamosra. Álltak a zebránál, idétlen pillanat, mit lehetne még mondani. Pók a könyvekre meg ecsetekre nézett, tett egy bizonytalan mozdulatot, amivel nagyjából azt kérdezte, hogy hát ezt meg minek cipeled késő este a hónod alatt. Grafit, hogy ne álljanak ott tovább ennyire hülyén, a lehető leggyorsabb és legrövidebb magyarázatot igyekezett adni. – A csajom kidobott.

Pók szája vigyorra rándult, de valami belehasított az állkapcsába, úgy is maradt, féloldalas, torzulással. – Császár vagy, hogy csak ennyi cuccod volt – szűrte valahogy nagy nehezen, mire Grafit, saját magát is meglepve elröhögte magát. – A többi itt van nem messze, a járdán. – Hol?

Grafit arrafelé biccentett, ahonnan jött. Elindultak, hátha össze tudnak még szedni valamit. Nem beszélték meg, csak mentek enyhe bódulatban a késő esti ürességben. A lejtős utca, ahol Grafit az utóbbi két évét töltötte, hideg lámpafénytakaró alatt aludt. A járdán és az úttest egy részén könyvek, mappák, két festéknyomos rajztábla, pólók, alsók, egy farmernadrág és pulóverek hevertek, néhány fedelét vesztett cipősdoboz okádott magából kis fekete hengereket, filmtekercsek dobozait. – Régi szarok – kommentálta Grafit –, nem is érdemes összeszedni.

De azért csak begyűjtött, amennyit tudott, a táskájába ömlesztve. – Nem nagyon fényképezek filmre – mondta mintegy elterelésként, mert közben a kuka mellett meglátta a régi Kodakot. Mint egy állattetem, egy kifordult szárnyú, döglött varjú. Félrerúgta az árnyékba, nehogy ez a srác megpróbálja megmenteni. Jó, hogy Anni a digitális gépet nem találta meg hirtelen. Az íróasztal alatt van a fotóstáskában az összehajtott rongyszőnyeg alatt, mert takarításkor a szőnyeg mindig oda kerül, és néha ott is marad. Grafit úgy szokta kivenni alóla a táskát, hogy észre se lehet venni, hogy nincs ott. Aztán ugyanúgy teszi vissza. Ha Anni néha leterítette a szőnyeget a padlóra, a táska olyankor is szépen megbújt a sarokban az asztal alatt. Ott volt a legjobb helyen, onnan nem eshetett le, nem rúgtak bele, nem történhetett vele semmi baj. És nem volt Anni keze ügyében, amikor ki kellett hajigálni Grafit cuccait az utcára. Már, ha valaki úgy gondolja, hogy az ilyesmi szükségszerű egy viharos szakítás esetén, ami négyéves kapcsolatok végét jelenti. Grafit és Anni többek között ebben sem értettek egyet.

Két szakadt kísértet, egy vérző arcú, kapucnis pulcsis, meg egy világos pólós, együtt szedegették a holmikat a nyári éjszakában. Az egyik nyitott könyvön áthajtott egy kocsi, a kerék nyoma jól kivehető volt az első oldalon, Grafitnak megtetszett, felvette, egy Camus-kötet. Beleerőltette még a vászontáskába a Kassák-kötet mellé, aztán felsandított az ablakra, ahonnan alig több mint negyedórája kizáporozott mindez. Egy átlagos járókelő úgy hihette volna, hogy sötét van a harmadikon, de ő pontosan látta, hogy a hálószobában világít az ablaktól távolabbi olvasólámpa. Anni ott fekszik vagy kuporog az ágyon, ahogy durcáskodáskor szokott, és szorongatja a rózsás kispárnát. Sír, valószínűleg. Sír vagy telefonál egy barátnőjével. Sír és telefonál, Grafit most lesz a világ legundorítóbb pasija egyszerre két nő szemében is, elátkozzák, felnégyelik, máglyán elégetik és hetedíziglen szenvedni fog minden utóda, már ha el nem átkozzák annyira, hogy ne is lehessen neki, hallott már ilyesmit. Aztán előbb-utóbb Anni megnyugszik, és keres magának valakit, akiről úgy hiszi, nem ilyen undorító.

– Merre? – kérdezte Pók, amikor úgy tűnt, hogy összeszedték, amit ez az ismeretlen vodkás gyerek fontosnak tartott. – Hát – Grafit akkor gondolta végig, hogy ezt nem gondolta végig. A vérében addigra bátorítóan áramlott a vodka. Itt ez a szerencsétlen, összevert alak, felnyaláboltatta vele a holmijait, jó, nem kényszerítette éppenséggel semmire, de azt se mondta, hogy nem kell, nincs értelme, de most mit mondjon neki? Mennyi pénz lehet a kártyáján, el tud menni valami hotelba? Hotel? Ilyen baromságot. Lemegy az aluljáróba, ráfekszik a könyveire és kész. Vagy mi legyen?

– Nincs hol aludnod? – kérdezte Pók hirtelen. A sebei és az alkohol, meg a fél órája kipróbált friss füvecske bizonytalanná tágították a pillanatokat, jó ötletnek tűnt belekapaszkodni a kérdezésbe, az érdeklődésbe, a kommunikáció színlelésébe. Ez most itt tartja, így haza fog jutni, s mire hazajut, kiszellőzik egy kicsit.

Grafit most már igazán szerencsétlennek érezte magát, pedig eddig egész jól ment. Szinte örült, amikor Anni végre elkezdett őrjöngeni, azt gondolta, jó, hát akkor itt a vége, most már el lehet menni, mert el kell menni, és legalább úgy lehet elmenni, hogy nem kell eldönteni, hogy elmegy-e, marad-e, tesz-e békülési kísérletet, nem kell gondolkodnia, hogy könyörgőre vagy hősszerelmesre kell-e vennie a figurát, nem, nem kell elvállalnia a dolgot, csak elhúzni a picsába és vissza se nézni. Oké, fáj egy kicsit, de az nem számít, mert szabadság van. Lehet emelt fővel menni a városban, csak úgy bele az estébe, éjszakába, le a Dunáig, át Pestre, amerre akar, nem tartozik senkinek semmivel. De most, ha jobban meggondolta, hogy végül is hajléktalan lett, kicsit más színben tűnt fel a diadalmenet. – Nincs – válaszolta. – Nálam héderezhetsz – mondta Pók a világ legtermészetesebb hangján, leszámítva a szájseb miatti enyhén sisegő hangot – egyedül lakom.

Grafit bólintott. Visszavánszorogtak a körútra.

– Jövőre állítólag nullhuszonnégyben jár majd – mondta Grafit, amikor közeledni látták a sárga combinót. – Ja – válaszolta Pók –, aztán a híd is egyszer csak kész lesz.

Mindketten elnéztek a Margit híd irányába, nem mintha látszott volna innen, csak nem volt mit mondani. Pók ivott egy korty vodkát, átadta az üveget, Grafit is húzott belőle. Felszálltak a villamosra, Pesten le, a körútról Pók egy kocsmához vette az irányt. A pultos csaj, akit, mint később kiderült, Krisztinek hívnak és egyáltalán nem szabad préda, azt mondta, amikor meglátta őket, hogy – Atyaúristen! – Aztán azt, hogy – Te már megint hogy nézel ki!

Pók ebből arra következtetett, jobb, ha megmossa az arcát a mosdóban és leveszi a vérfoltos pulóvert. Egy perc múlva visszatért, és nem lehetett volna azt mondani, hogy jobban nézett ki, mint egy perccel azelőtt. Sietve bedobtak egy sört, közben Pók, lassan ejtve a szavakat elmagyarázta, hogy nem kell majd messzire menni, itt lakik a házban, csak vissza a sarokig, aztán balra, ott lesz a nagykapu. Felcipekedtek.

A lakásba lépve tulajdonképpen a konyhába érkeztek. A vállmagasságig csempézett falnak tolva egy réginek tűnő asztal, mellette szedett-vedett székek. – Dobd le a cuccokat, ahova akarod, nézz körül! – mondta a vendégének, és a fürdőszobába ment, hogy megnézze, mi is a helyzet a fejével.

A szobában bútorlapokból eszkábált nagy asztalon három monitor állt. Mellettük adapterek, kisebb-nagyobb műanyag dobozok antennával és világító ledekkel, több billentyűzet, de láthatóan csak az egyik volt használatban. Az asztal alatti kuszaságban számítógépházak, kábelek, néhány vezetékes egér egy kupacban, meg egy joystick. Grafitban egyszerre keltette a szoba azt a benyomást, hogy aki itt lakik, csak nemrég költözött be, és azt, hogy időtlen idők óta itt van minden, mozdulatlanul.

Pók ezalatt megállapította, hogy nem olyan vészesek a sérülései. A szeme talán nem fog jobban bedagadni, a vérzés mindenütt elállt. Minden megvan, mínusz egy fog, az már úgyis meg volt lazulva. Anélkül ki lehet bírni. A fürdőszobaszekrényében mindig volt gyógyszertári alkohol, lemosta vele a sebeket, csak úgy az üvegbe mártotta az ujját, rányomogatta a repedésekre, csípte, de nem fájt igazán, tudta, hogy ha józan lenne, most marná, mint a veszedelem. Jobb is ezen most túl lenni. Aztán a biztonság kedvéért a kiütött fog helyét kis kiöblögette. Majd elmegy valamikor fogorvoshoz. Visszasétált a szobába, látta, hogy Grafit az asztalát bámulja. – Programozás – vetette oda magyarázatul, és nem adta semmi jelét, hogy bővebb kifejtésre érdemesnek tartaná. Aki nem ért hozzá, annak mindenki, aki a számítógépnél ül és kódokat ír, programozó. Vagy hacker. Vagy mindkettő, mert a legtöbb ember szerint a programozók bármit fel tudnak törni.

Két fal mentén bútorlappolcok álltak, rogyásig rakva könyvekkel, papírhalmokkal, az egyik sor végig tele régi VHS kazettákkal. Mindre az volt írva kék vagy fekete filctollal, hogy Tom és Jerry. Grafit megállt előttük. – Hát – mondta Pók – a fele kábé pornó, már elkezdtem digitalizálni – röviden felnevettek, aztán beállt az a pár másodperces szünet, ami két idegen között kellemetlen vagy tanácstalan hallgatást jelent.

Grafit nem volt még soha kidobott, majd befogadott hajléktalan, aki ráadásul olyan szerencsétlen, hogy nincs egy haverja, akit felhívhatna akár éjjel is, ezért egy vadidegen, összevert programozó lakására kéredzkedik fel, úgyhogy nem egészen tudta, mit kéne tennie. Még jó, hogy legalább ivott egy kicsit.

Egyébként egyetlen embert hívhatott volna fel, de csakis végveszélyben, Kis Gerit, akivel együtt laktak a kilencedik kerületben, mielőtt ő Annihoz költözött. Nem szívesen hívta volna. Elsősorban azért, mert Geri rendes festő lett, már legalábbis, ami a lakását illeti, tele volt terpentinszaggal, rongyokkal, üvegekkel (festékes- és piásüvegekkel), és olyan elkötelezett híve volt a saját műveinek, hogy Grafit úgy érezte, megfullad mellette. Nem rögtön érezte, nem akkor, amikor még főiskolára járt és Kis Geri mint óraadó ott megjelent, és nem is akkor, amikor falkába verődve követte a többiekkel kocsmáról kocsmára. Akkoriban őt is megragadta a megmagyarázhatatlan vonzereje, ami a szavaiból és mozdulataiból áradt. Akkor még nem zavarta, mert nem tudta, nem vette észre, nem figyelte meg, hogy a munkáiból nem árad mindez. Büszke volt rá, ha a társaságban ő maradt utolsónak és hazatámogathatta a művészt az albérletébe. Emlékezett az első részeg estéjükre, Kis Geri jóformán járni sem tudott, a vállát átkarolva dülöngélt, csoszogott a gangon. A sötét lakásba beesve Grafit csak a szagokat érezte, tompán, állottan, a festékét és az oldószerét, és az akkor egyet jelentett azzal, amiért élni volt érdemes, és ami miatt néha be kellett rúgni. Ahogy Kis Geri mondta, mielőtt beájult a vetetlen duplaágyra: A nők, meg ez!, és szélesnek szánt mozdulatot tett a homályban várakozó vásznak felé.

Abban, hogy aznap este, amikor Anni kidobta, nem hívta fel Kis Gerit, játszott némi szerepet az az elköltözés előtti eset is, amikor egy súlyosra nyúlt éjszakázásból hazatérve az addigra közös albérletükbe, Grafit megállapította, hogy megint nem működik az a kurva lift, de ahelyett, hogy elindult volna felfelé gyalog, azt a nem egészen társasházbarát megoldást választotta, hogy érzelmi túlhevültségének, és a tudatmódosító szerek okozta felszabadultságának ad inkább hangot. Kiállt az udvar közepére, odahugyozott, majd kitárt karral ordítani kezdte, hogy Woooaaaaahh we’re half way there, wooooaaahhh livin’ on a prayer, mert ez a szám szólt utoljára a nosztalgiabuliban, ahová egyébként el sem akart menni, pont az ilyen régi szar számok miatt, amik beletapadnak az ember fülébe, de nem tudott ellenállni Arti lelkesedésének. Arti a legszarabb bulira is úgy tudta rábeszélni, mintha világkörüli útra hívná, teljes ellátással. De a buli közepén valahogy mindig eltűnt, ő meg ott maradt a lányokkal és fiúkkal, akiknek egyetlen eltökélt szándékuk az volt, hogy minél előbb csatak részegre igyák magukat. Így aztán ő is ivott, ő is ordibálta a rémes dalokat, boldogan beleszívott a spangliba, ha akadt valakinél, és végül egyedül vánszorgott haza, azzal a dicsőséges tudattal, hogy bármit is tett, végső soron hűséges maradt Annihoz.

Kis Geri félkómásan, papucsban rohant le érte a negyedikről, Hülyevagybazmeg? Mi vagy te, Bon Jovi? Kibasznak a házból, bazmeg, kussoljál, hadarta, miközben a karjánál fogva rángatta fel a lépcsőn. Aggodalma nem volt éppen alaptalan, tekintve, hogy bérelte a lakást, s egyik-másik szomszéd kifejezetten kereste az alkalmat, hogy a semmirekellő művésztársaságnak betartson. Az ingyenkoncert után másnap tudatta Grafittal, hogy itt az ideje, hogy elköltözzön. Én nem tartom tovább a hátamat a hülyeségeid miatt. Pedig úgy igazán csak egyszer volt gond az egyik szomszéddal, aki azt nehezményezte, hogy fényképez a lépcsőházban. Grafit hiába mondta, hogy igazán nem akarta a lakók magánéletét megsérteni, elmosódott képein éppenséggel nem is voltak felismerhetők, őt leginkább a lépcsőfordulók és a belső udvar fényviszonyai, a betévedő madarak, meg a gang rácsai érdekelték. Így aztán, a határozott felszólításra már szedte a cuccát, és Annihoz költözött. Kis Gerivel azóta sem beszélt. Legföljebb télen, a fagyhalál küszöbén hívta volna fel.

Pók még sose vitt haza vadidegent. Álltak a szobában, és mindketten próbáltak kikutatni valamit a régi szociális emlékeik közül, valami ide vágó mondatot, gesztust, mi is ez tulajdonképpen, mihez hasonlít? Talán a vendégséghez. Hogyan viselkedjünk, ha vendégek vagyunk, hogyan legyünk jó házigazdák?

– Szóval, itt lakom – nyögte ki Pók, megvakarta a fejét, ezzel a mozdulattal azt is mutatta, hogy leginkább ebben a szobában. A számítógépasztal és az egyik polc közé ékelve egy széles heverő, valószínűleg ott alszik, a szoba másik felében két teljesen különböző fotel, kis asztalka, rajta koszos, vastag falú üveg hamutartó és egy üresnek tűnő, horpadt sörösdoboz. Pók a túloldali ajtó felé bökött. – Ott van a háló, azt használhatod te.

Beléptek a kisebb szobába. A fehérre mázolt falak üresek, a földön nagy duplamatrac, franciaágyhoz való, de ágykeret nélkül. Szemben vele fenyő szekrény, középső ajtaján ovális tükörrel, a sarokban felcsavart szőnyeg, a matrac két oldalán egy-egy fehérburás olvasólámpa, mint egy megkezdett, de soha be nem fejezett hálószoba. – Volt egy csajom, itt lakott, akkor kezdtük csinálni – magyarázta Pók, csak hogy mondjon valamit. A mondatai lassan felvették a normális ritmusukat. – De most már nem szoktam használni. Csak néha, ha felhozok valakit – kis szünetet tartott, és ahogy visszhangzott a csendben az utolsó mondata, gyorsan hozzátette, hogy – Lányokat. – Szóval, én vagyok az első? – vigyorodott el Grafit, de azonnal égni is kezdett a füle, zavarba jött, nem ismerik még egymást annyira, ki tudja, nem érti-e félre. De Pók nem értette félre. Vállon csapta Grafitot – Ja, te vagy az első pasim – mondta – A szekrény aljában van egy paplan.

Fél óra múlva már mindketten feküdtek a saját ágyukban, vagyis Grafit Pók hálószobájának padlóján a dupla matracon, és erősen próbálta csukva tartani a szemét, hátha el tud aludni, de minduntalan visszapörögtek az aznap esti események. Miközben elnézte a szemhéja mögötti vetítés képkockáin Anni haragját, a hulló tárgyakat, saját magát az árva utcákon, csodálatosnak találta, hogy végül, e pillanatban puha ágyban lehet, egy kispárnával, meg egy huzat nélküli paplannal. Ez sokkal több volt annál, mint amire pár órával korábban számíthatott. Amikor meglátta ezt a srácot, illetve még nem is látta, csak nekiment, egymásnak ütköztek, legszívesebben belerúgott volna. Tele volt dühvel, vagy még inkább ürességgel, már ha létezik olyasmi, hogy valakit kitöltsön az üresség, és Grafit szerint létezik. De aztán ránézett, és elszégyellte magát.

Pók tekintete annak a kutyának a tekintetére emlékeztette, amelyikkel gyerekkorában a kertek alatt szokott találkozni. A legszélső, kerítés nélküli házak egyikéből szökdösött el, állítólag egyszer megharapta a gazdáját, az meg agyon akarta ütni. Vagy azért harapta meg, mert agyon akarta ütni, ezt nem tudta pontosan, mindenesetre nem volt hozzá elég szufla az emberben, talán részeg volt, valószínűleg részeg volt, akkor szökött el először a kutya. De aztán akkor is, és később is, mindig hazament.

Otthon, a kerítés nélküli házak lakói jóformán mindig részegek voltak, de ez Grafitnak akkor nem tűnt fel, csak most, ahogy visszaemlékszik rájuk, most tudja beazonosítani a mozgásaikat, szagaikat, most tudja, hogy mind, a nénik és a bácsik is folyamatosan részegek voltak. Most tűnnek csak fel a gyerekmagasságból látható hálós szatyrokban cipelt literes borosüvegek, a folyamatos koccanó hangok a Nagyközértben, ha az anyja leszalajtotta tíz deka parizerért meg egy liter zacskós tejért, ahogy ott álltak vele együtt a sorban azok az emberek, akikről akkor is tudta volna, hogy az erdő melletti legutolsó utcában, a kerítés nélküli házakban laknak, ha még sosem látta volna őket. Őrizték a kosaraikat, szorongatták a műanyag kosárfüleket, kivéve a horgolt sapkás Manci néni, ő a saját fonott kosarát használta, csak feltette a pénztárhoz, minek venne el ezért külön egy másikat, annak a két üvegnek teljesen fölösleges. Vagy a Simai Pityu bácsi az élére vasalt munkásnadrágban, amit gumicsizmába gyűrt, ott állt előtte a sorban, se fonott, se műanyag kosár, csak megragadta a nyakánál fogva a hosszú palackot, néha a hóna alatt egy selyempapírba göngyölt negyed kenyér. A pénztárnál leemelt két doboz Symphoniát, Grafit látja maga előtt a bütykös, koszos kezet, ami úgy koszos, hogy semmilyen szappannal, de még Ultradermmel sem jön le róla a feketedés, és ez a kéz a két pakli cigit meg az üvegeket a pénztárosnő elé teszi. A pénztáros Ili néni pedig ugyanolyan rutinos unalommal ütögeti a tételeket a gépbe, mint bárki másét, köszönnek egymásnak, majdnem mindenki ismer majdnem mindenkit, Ili néni a kis Grafitot is ismeri, Gabikának hívja, néha ad egy kocka csokit, mert Ili néni kedves, olyan, mint egy kotlós, gömbölyű, kitölti a pénztárgép mögött rendelkezésére álló helyet, és biztosan tudja, hiszen ő már felnőtt, pontosan tudja, hogy ezek alkoholisták. Megkérdezi tőlük, van-e blokk, úgy érti, olyan blokk, amit az üvegvisszaváltóban adnak, mert tudja, hogy úgy jönnek boltba, hogy hozzák a tegnapi üveget, beadják a kisablakon, elveszik a blokkot, kipótolják apróval, abból veszik a következőt, kérdezni is fölösleges, de azért csak megkérdezi, szokásból.

Grafit számára, amikor ezeknek az embereknek még csak a könyökéig ér, semmi sem természetesebb annál, mint hogy a felnőttek bort meg cigarettát vásárolnak, és hogy a kerítés nélküli házak lakóinak olyan egyforma pinceszaguk van. A kisgyerek Grafitnak nem jut eszébe, hogy lehetnének másmilyenek is, nem gondolja, hogy egyik felnőtt ne lenne éppen olyan, mint a másik. Az egyik ugyan büdösebb kicsit, furcsábban beszél, de végső soron azért mindegyikük egyforma, és ő legjobban azt szereti, ha nem szólnak hozzá, mert nem tud arra a kérdésre mit mondani, hogy Na és, hogy megy az iskola?, és hát, nem is akar, csak annyit sejt, hogy az egyik felnőttnek talán érdemes válaszolni, a másiknak meg nem igazán. Tompán érzékeli, hogy a másik felnőtt nem figyel, nem fog emlékezni holnap már arra sem, hogy kérdezett valamit, de például a pénztáros Ili néninek érdemes válaszolni, még akkor is, ha ő is ugyanazt a hülyeséget kérdezi, mert Grafit úgyis mindenkinek azt válaszolja, hogy jól, de az Ili néni ilyenkor benyúl a pénztárgép alatti fiókba, ahol papírgurigát, tollat, kis ceruzát, meg még ki tudja, hány csodálatos dolgot tart, és onnan ad egy kocka Szerencsi csokit.

Grafit egy darabig félt a szökött kutyától. Loncsos, fekete szőre volt, a marjánál barna folt, nem volt girhes, mindig talált valami ennivalót, talán titokban valaki etette is. Ha napok múlva hazament, a gazdája örült neki, aztán eltelt egy kis idő és megint szökésben volt, amikor egy újabb részeg pillanatban ismét ő kapta az első vagy a sokadik rúgást. Könnyen elmenekült, nem volt megkötve, szaladt a kikopott gyepű udvaron át, amerre látott, napokig tekergett a külső utcákon, néha bemerészkedett a városba is, már ha egy ilyen kis települést városnak lehet nevezni, de hát olyan nagy volt az öröm, amikor községből várossá avatták, lakói olyan büszkék voltak a címre, hogy soha többé nem lehetett már falunak nevezni, két óvoda, két iskola, három templom, két közért, vagy tíz kisbolt, a központban emeletes házak. A kutya oda is besétált, a játszótereken éjszakázott, nappal az aggódó anyák zsémbes kiabálása elől kimenekült ismét a kertes utcákba. Pontosabban a kertek alá, onnan be az erdőbe, végigszaglászta a gyalogösvényeket, olykor biztosan rátalálhatott a gazdája szagára is, mert az jobb napokon kiment gombászni. Grafit néha eltűnődött, mi járhat a kutya fejében, vajon tanakodik-e azon, hogy hazamenjen, vagy hogy mikor menjen haza. Ha megérezte a gazda szagát, azonnal elindult-e a kerítés nélküli házak felé, vagy inkább átvágott a fák között, futott egy nagy kört valamerre, amerre vitte a négy lába. Nem lehetett kitalálni, mi jár a fejében egy ilyen kutyának, de félni azért kellett tőle, mert Grafitnak anyu is mindig azt mondta, kerülje a szökött kutyát, hiszen tudja, hogy kiké. Azok nem is oltatják rendesen, egyszer kimegy hozzájuk a sintér, el fogják vinni azt a kutyát, el fogják altatni. Hát így nem lehet állatot tartani, mondta, ilyen szépen, nem azt mondta, hogy elteszik láb alól, megölik, megmérgezik, kinyírják a faszba, hanem elaltatják. Grafit akkor nem értette ezt, vagyis, mint a gyerekek általában, úgy hitte, érti. Azt jelenti, hogy jó helyre viszik a kutyát, kellemes, barátságos helyre, ahol majd nyugodtan alhat, és csak egy kicsit zavarta az a sötét árnyalat, ami az anyja hangjában bujkált, amikor ezt mondta. Zavarta, de nem vett róla tudomást, elaltatni valakit szép dolog, őt is milyen sokszor altatta el anyu, ült az ágy szélén és mesélt, olyankor meleg lámpafénybuborékban voltak ők ketten, Zolkó szinte eltűnt a másik ágyon a saját buborékjában a saját könyvével, és minden rendben volt, hát mi rossz lehetne egy elaltatásban.

Egy nap nagyot került, már nem volt olyan kisfiú, elengedték egy-két barátjához egyedül is, csakhogy nem volt kedve a barátaihoz, egyszerűen kint akart lenni. Tett egy nagy kört a kertek alatt, az erdő felé. Azt tervezte, hogy utána azért bekopog a Horváth Marcihoz, hogy otthon majd azt mondhassa, náluk volt, és akkor pont szembejött a kutya. Már nem lehetett megszégyenülés nélkül visszafordulni, pedig valószínűleg nem látta senki, mégis, az ember nem csak akkor akar bátornak tűnni, ha látják. Az is eszébe jutott, hogy a kutya előtt sem kéne gyávának tűnni, főleg, hogy ez egy ijesztő dög, mindenki tudja, szidja, szidják a gazdáját is, veszélyes, úgyhogy nem is szabad csak úgy hátat fordítani neki. Biztos, hogy nem tanácsos az ilyesmi, apu erdész-vadászos könyvében is az van, hogy csak hátat ne fordítsunk az állatoknak, abból mindig baj van.

Ahogy közeledtek egymás felé, a kutya szemében látott valamit, olyasmit, amitől hirtelen igazán megijedt, de nem tudta, mi az. Ma már nevetnie kell, ha visszagondol, nevetni, de csak úgy, ahogy a köhögési inger miatt köhögni, csak a gyerekkori beszari kis pöcs önmagát tartja röhejesnek, akit annyira megrémített egy kiszolgáltatott állat, s az állat szemében a rettegés. Két félelem, ha találkozik. A szökevény kutya mégis valami buta bizakodással közelített meg minden embert, olyan furcsán mozogva, mint aki maga sem tudja eldönteni, a riadalma vagy a reménye nagyobb-e. És ő ezt nem ismerte fel. Honnan is ismerte volna? És mert nem értette ezt a furcsa mozgást, ezt a tekintetet, félni kezdett. És akkor mégiscsak arra kellett hagyatkoznia, amit jobb híján megérzésnek szokás nevezni, ez pedig azt súgta, hogy az állat nem akarja és nem fogja bántani, ha ő is békésen közelít.

Az összevert, idegen srác tekintete pár órája a Mechwart ligetnél egy szemvillanás alatt megpöccintette benne ezt a régi, elfelejtettnek hitt emléket, csak akkor nem volt ideje végiggondolni. Csak most, ennek a srácnak a kisszobájában pörög vissza, jut el az agyáig, és örül, hogy most már legalább felismerte ezt a tekintetet, tudta, ha barátságosan közelít, nem lesz semmi baj. Mi lehet ez a félelem, gondolta, mitől tartok állandóan? Kinyitotta a szemét, a gangra néző magas ablakot figyelte, mennyire más, mennyivel vajszerűbb az éjszakai fény itt, mint Anni hálószobájában.

Aztán a másik oldalára fordult. Most mégiscsak véget ért valami, talán itt lenne az ideje gyászolni a kapcsolatát, azért majdnem négy év, az már számít, pár hete harminc éves lett, már-már úgy tűnt, hogy valami véglegessé válik. Négy év, ebből kettő együttélés, onnantól, amikor az iskolában kezdett dolgozni, és Kis Geri kidobta. Akkor költöztek össze Annival. Betelepedett a szép lakásba, de sosem költözött be igazán. A lakást Anni az anyjáéktól kapta. Aligha engedhette volna meg magának abból a pénzből, amit keresett. Mindig úgy mondta, telekommunikációs cégnél vagyok. Ennyit elegendőnek látott közölni a munkájáról, ami abból állt, hogy ült egy neonnal bevilágított pult mögött, és előfizetési csomagokat adott el. Ha jól ment, mobiltelefonnal együtt, ami Grafit szerint az új évezred átbaszásainak listáján előkelő helyen szerepelhetne. Mármint az, hogy valaki duplájáért vegyen egy készüléket, mint amennyit szerinte érhet, ráadásul részletre, kötelező előfizetéssel, meg egyéb baromságokkal. Ebben sem értettek egyet. Két év alatt, mire lejár a törlesztés, és meglepő módon pont a garancia is, addigra éppen teljesen tönkremegy, de mindenképpen idejétmúlttá válik, mert ebben a hirtelenvilágban nem lehet két évnél többre előre tervezni. Nem érdemes. Amikor minden hónapban kijön egy jobb, egy még könnyebben tönkrebaszható és mégis drágább cucc, aminek az égvilágon semmi értelme, de valamiért emberek tízezrei, sőt százezrei gondolják ebben az országban, hogy nekik pedig pont kell ebből az újszerűen csillogó műanyag szarból is egy darab, fejtegette Grafit több alkalommal. Azt lehet mondani, hogy nem rajongott Anni munkájáért. Anni viszont nem volt elégedetlen, egyre jobban belejött az eladásba, a telefonokat kifejezetten szerette, Grafitnak is szerzett egyet tavaly karácsonyra, és ez igazán rendes volt tőle, mert, ha Grafiton múlt volna, még mindig a régi butatelefonját használja. No és mi lenne akkor. Sokan használnak még olyat. Kicsit kellemetlenül is érezte magát, amikor elővette a kocsmában vagy a tanáriban az újat, de aztán lett másnak is hasonló, úgyhogy megszokta. Most is ott volt a matrac mellett a padlón, ébresztőt állított be rajta, aztán nézte az elsötétülő kijelzőt. Télen pont lejár majd a garancia.

Végül is arra, hogy mennyire nem érdekli a hétköznapi technikai eszközök fejlődése (leszámítva a digitális rajztáblákét), Anni mellett jött rá. Meg arra, hogy mennyire mást gondol a szabadidőről. Anni karácsony előtt, vagy más ünnepi hajtás idején már alig várta azt a pár nap szabadságot. Hogy tudott készülni egy nyári, egyhetes nyaralásra! El tudott képzelni olyat, hogy jön egy kis szünet a mókuskerékben, és akkor pihenni fog. Bevackolja magát a szobába, bevásárol két ponyvaregényt meg egy kis csokit, félkész kajákat a hűtőbe, és átadja magát az úgynevezett jól megérdemelt pihenésnek, ami egyébként Grafitnak is nagyon tetszett volna, csak az odavezető napok nem tették boldoggá, neki más viszonya volt a közeledő ritmusváltásokhoz. Neki a szabadság vagy szünet kezdete csak épp olyan határidő volt, mint a többi, egyáltalán nem volt boldog az olyan mondatoktól, hogy már csak pár hetet vagy hónapot kell kibírni, mert ilyenkor rögtön megérezte a hátában azt a tompa nyomást, ami arra emlékezteti, mi mindent kéne még addig megcsinálnia. Csupa olyasmit, amiket mások pont a szabadidejükben csinálnak. És felmerült a kérdés, hogy mikor lehet majd egyszer az, hogy ne csináljon semmit, méghozzá úgy, ahogy Anni szokott semmit csinálni. A rá váró szabadidő mint valami fenyegetés csapódott le a tudatában, és valami remény mégis, hogy majd amíg Anni olvas, sorozatot néz, csokit eszik vagy fodrászhoz megy, talán tud valami értelmes dolgot is csinálni. Esetleg egy képet. Egyet végre befejez. Vagy elkezd. Rendezi a vázlatait, amiket még Kis Geri lakásában dobott fel, kiválogatja, csoportosítja, átnézi, hogy esetleg a sarokban, amiből két éve folyamatosan dolgozósarkot akart kialakítani, talán tényleg kialakítja a dolgozósarkot, nem kell ahhoz olyan sok minden. De minden egyes szabadidő közeledtével pontosan tudta, hogy most sem fogja megcsinálni, mert a szabadidőben valahogy soha nem arra jut idő, amire az ember igazán szeretné, hanem olyankor sokáig alszik, kaját csinál vagy keres, elmegy moziba vagy kocsmába, Annival vagy néha nélküle, mert szociális igény is van a világon, s mert ráér, hát sokáig marad, és ha sokáig maradt, másnap későn kel és így tovább. Még rosszabb a helyzet, ha elutaznak, akkor aztán minden mozdulatlanul várja otthon, hogy megtörténjen vele az, amit évek óta tervez.

Grafit úgy gondolt magára, mint akinek két élete van, s mintha ezek egyre kevésbé férnének egy bőrbe. Az egyik élete a tanáré. Ebben iskolába járt, és még örülhetett, hogy egyáltalán kapott állást. Ő volt a rajztanár, aki megpróbálja a kamaszokkal elhitetni, hogy múzeumba menni, rajzolni meg festeni nem buziság, és hogy nem kell ahhoz semmiféle különleges képesség, hogy egy festményt értékelni tudjunk, és persze az a tanár, aki hagyja, hogy ellógják az óráit mindenféle beszélgetések ürügyén. A tanár-Grafit eleinte sokat készült az óráira az internet és albumok segítségével, vázlatokat írt, és ha egyedül volt otthon, edzette magát a tükör előtt, mert úgy akart beszélni és viselkedni, hogy legalább ne utálják. A rajzot persze minden suliban semmibe veszik, leszámítva a tagozatost, de oda nem tudott bejutni. Kész röhej, pont ebben a vizuális ingerekkel túlterhelt világban, szokták beszélni a Sőth Karcsival a tanáriban, néha még munka után is a Tulipánban, a suli melletti utcában. Olyan apróságoknak is tudott örülni, ha a gyerekek közül valaki egyáltalán hozzászólt egy témához, esetleg kérdezett valamit, feltette a kezét, és nem azért, hogy vécére kéredzkedjen. Tavaly el tudott intézni egy félnapos kinti oktatást a jobb fej kollégákkal összefogva. Persze a Karcsi volt az első, aki melléállt, töritanár, azt mondta, a művészettörténettel könnyen összekapcsolható. Aztán nagy nehezen a tesitanár is beadta a derekát, mégiscsak friss levegőn lesznek a gyerekek, és végre egyszer valamiben mindenki benne volt, és ki lehetett a kis szerencsétleneket szabadítani a keszonból. A gyerekek hozták a hónuk alatt az iskolai rajztáblákat, persze az egyiket eltörték, helyette Grafit saját pénzen vett újat a művészellátóban. Annak az osztálynak a nagy része úgy tartotta bolondnak, ahogy volt, de Grafit tudta, hogy volt ott legalább két vagy három kis klapec, akiket az egész valamennyire érdekelte, és ez már nagy dolog, ez már számít valamit, legalábbis megér egy új rajztáblát.

És volt a másik élete, amiben halogatta a dolgozósarkot, a fényképek katalogizálását, amiben a konyhában ülve, térdén rajztáblát egyensúlyozva az esti órákban feldobott néhány vázlatot, amit hamarosan meg fog valósítani. Ebben az életben az utóbbi két évben csak egy majdnem-művész volt, majdnem az, ami mindig lenni akart, amit az a nyomorult Kis Geri végül is megcsinált, szarul élt, de legalább megcsinálta. Ő meg csak tervezte, vázlatolta, fejben konstruálta. Néha nekiszaladt és a digitális fotókat úgy-ahogy rendbe szedte, aztán lementette őket egy pendrive-ra, hogy meglegyenek, a pendrive-okat papírdobozokba tette, hogy meglegyenek, későbbre, valamikorra, nem tudja mikorra, de meglegyenek, amikor majd végre rendesen foglalkozni tud velük, nem csak lopva, a laptopot a konyhaasztalra téve, hogy a kijelző fénye ne zavarja a szobában alvó Annit.

Grafit nem akart, nem szeretett terveket szőni (ebben is különböztek), de most szívesen gondolt arra, hogy jó lenne, ha ez a jó fej csóka hajlandó lenne megosztani vele a lakását még egy darabig. Egyszerűen tényleg nincs hová mennie. Kereshet kiadó szobát, lakásra nem futja semmiképp, de miért ne fizetne inkább neki valami albérleti díjat. Hátha belemegy.

Eközben Pók a másik szobában elrágott egy savlekötőt és magába tömött három fájdalomcsillapítót, abból az új fajtából, amit nemrég nyúlt le abból a szállítmányból, amit a Rivotrilos Lacinak vitt a Kék Oroszlánból a Blahára, és ennek, meg az alkohol agyszivacsosító hatásának köszönhetően mélyen szívta magába az éjszakai semmit. Hevert a rekamén a számítógépasztala és a könyvespolc között, mint évek óta mindig, de most egy kicsit mintha jobb lett volna. A fájdalom elmúlt, nem szédült, és itt volt a szomszéd szobában egy srác, aki nem ismerte, mégis rendes volt vele, vodkát is adott, persze vodka nélkül is rendes dolog lett volna, hogy nem lökte fel, nem kötött bele, egyszerűen csak úgy viselkedett, mint egy cimbora. Mondjuk, ő is elég nagy szarban lehetett ma este. A tudata elúszó szélén felvillant a gondolat, hogy holnap felajánlja neki, hogy maradjon itt nyugodtan egy darabig, ha nincs hová mennie, aztán kihunyt, a gyógyszerek és a szesz közösen betakarták a sebhelyeit.

– Hétfőn hazamegyek pár napra a szüleimhez – mondta Grafit másnap délelőtt egy lomtalanításra váró hokedlin ülve Pók konyhájában. Megegyeztek, hogy maradhat, amíg nem talál valami más megoldást. – Ja, én is rég voltam otthon – mormogta Pók. Nem nézett ki rosszul ahhoz képest, hogy tegnap összeverték, kicsit feldagadt a képe jobb oldalon, a kiütött fog miatt. Őrölt kávét tömködött a kotyogó szűrőjébe, és magában számolgatni kezdte, mennyi is a rég, egy hónap vagy talán kettő. – A te szüleid is messze laknak? – kérdezte Grafit. – Budán – egyszerre röhhentettek fel, Pók felrakta a kávéfőzőt a tűzhelyre, és azt mondta, hogy akkor ma még elmehetnek a Mexikóba.

Csak kimegy az ember a kapun, jobbra fordul, aztán a ház sarkánál megint jobbra, és már ott is van. Van egy hátsó bejárat is a ház udvarából, de azon át inkább csak akkor lehet közlekedni, ha szállítók jönnek. Olyankor Éva néni nyitva hagyja a raktárajtót, Pók pedig gyakran lemegy, segít elpakolni, ha kell, kicseréli a pultban a söröshordót, feladogatja a polcra a tekilás, unicumos meg jägermeisteres üvegeket.

A kocsmát valamikor a kétezres évek elején nyitotta egy Barta Tibor nevű fickó, aki egyszer Mexikóban járt, s az élmény annyira magával ragadta, hogy arra gondolt, Budapestnek föltétlen szüksége van egy kis darabka Mexikóra. A hangulatot úgy kívánta megidézni, hogy a székeket és asztalkákat a kék, a szürke meg a zöld közötti, egzotikusnak szánt árnyalatúra mázolta, kaktuszos posztert és két eredeti, szuvenírsombrerót szögelt a falra, valamint nagy mennyiségben tartott tekilát. Egy-két év múlva azonban úgy ítélte meg, hogy mégsem a világ legnagyobb bizniszét csinálta meg, úgyhogy a hely üzemeltetési jogát kezdte árulni a pult mögül. Ez is nehezebben ment, mint várta. Nem akarta eladni a jogot, csak tovább-béreltetni, körülbelül másfélszer annyit kapni érte, mint amennyit ő maga fizetett a kerületi önkormányzatnak, miközben minden a nevén marad. Úgy találta, ez a legjobb, amit tehet a kocsmájával anélkül, hogy megválna tőle vagy dolgoznia kéne benne. Nem ritka az efféle megoldás, mégsem akart senki a bér-bérlője lenni a Mexikónak, leszámítva az egyetlen, részmunkaidőben bejelentett alkalmazottat, Évát, aki amióta az eszét tudta, vendéglátózott. Ő már fontolgatta egy ideje, hogy maga is elvezetne egy ilyesmi helyet, de sosem volt hozzá elegendő tőkéje. Csak amikor a férje meghalt tüdőembóliában, a lakásukat pedig egy kisebbre cserélte, majdnem szemben a kocsmával, akkor tett szert arra az összegre, amivel bele mert vágni. De azóta is minden alkalommal megemlítette Póknak a délelőtti pakolás és mosogatás közben, hogy állandóan ott lebeg a feje fölött a kard. Így mondta, még felfelé is pillantott, Itt lebeg a fejem fölött a kard, hogy a Barta mikor adja el az első balfasznak, aki kifizeti neki a lelépésre azt a pár milliót. Minden hónapnak úgy indulok neki, hogy csak még ne sújtson le.

Nagy beruházásra nem volt se pénz, se igény, a nevet meg az egész mexikói hóbelevancot megtartotta, már úgyis megszokta mindenki. Amikor Grafit először járt ott, azon a szerencsétlen éjszakán, hóna alatt könyvekkel meg ecsetekkel, még nem sejtette, hogy mennyi időt tölt majd valamelyik hülye színű széken vagy a kinti sörpadnál ücsörögve, de azt megérezte, hogy jó itt lenni. Csak annyira, ahogy jó megtalálni a távolsági buszon egy kellemes ülőhelyet, ahol nem vág a szemébe a nap, nincsenek sokan és nem kell egész úton egy idegen test nyomását éreznie az oldalán. Hogy ez Pók törzshelye, kifejezetten imponált neki. Ha valakinek van törzshelye, méghozzá pont a házban, ahol lakik, az eléggé megkönnyíti az életet. Tetszett neki az is, hogy ez a srác gondolkodás nélkül magával viszi a kocsmájába, egyáltalán nem akarja lerázni, sőt úgy tűnik, még örül is, hogy nem egyedül kell mennie… … …

Tartalom

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Elektronikus kiadás, 2019

kalligram.libricsoport.hu
klogo
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 468 125 0

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License