A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Corinne Michaels: We Own Tonight, 2017

Fordította

Laik Eszter

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek 2018

Copyright © 2017. We Own Tonight by Corinne Michaels

Published by arrangement with
Brower Literary & Management and Andrew Nurnberg
LiteraryAgency Budapest.

The moral rights of the author have been asserted.

A belív illusztrációit készítette: Christine Borgford

Hungarian translation © Laik Eszter, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-75-5

Ajánlás

Minden lánynak, aki álmodozott már arról,
mik történhetnének, miközben a walkmanjéből szóló
kedvenc zenekarával énekelt.
Ez a könyv nektek szól.

ELSŐ FEJEZET

Heather

– Basszus, Heather! Mindig elkésünk miattad! – kiabál Nicole a fürdőszoba előtt. Hatodik óta ő a legjobb barátnőm. Mostanra már tudhatná, hogy húsz perc ráhagyással kell számolnia, különben a leghalványabb esély sincs rá, hogy bárhova időben odaérjünk.

– Balhé van? – gúnyolódom, miközben feltűzöm a hajamat.

– Az őrületbe kergetsz.

– Ilyen az élet.

Hallom, ahogy morog magában valamit, majd odébb megy. Nem tudom, miért ilyen ideges. Rengeteg időnk van még. Amilyen tempóban Nicole vezet, tizenöt perccel az első szám előtt már ott is leszünk a koncerten.

Én persze lassan, kényelmesen készülődöm. Egyáltalán nem óhajtom hagyni, hogy sminkelésre vagy ilyen-olyan nadrág viselésére kényszerítsenek.

Nicole-nak egészen más elképzelései vannak egy csajos estéről, mint nekem. Én akkor is boldog lennék, ha itthon maradnék és Martinit iszogatnék. A legjobb barátnőm viszont el akar menni szórakozni. Én már öreg vagyok az ilyesmihez. Bűzleni fogok, mint egy szemetesláda, és úgy érzem magam másnap, mintha vattát nyeltem volna. Inkább vagyok a kényelmes pizsamámban, mint ebben a farmerban, amit csak úgy tudok magamra erőltetni, hogy hanyatt fekszem az ágyon. El tudom képzelni, hogy nézhettem ki, miközben belepréseltem magam és próbáltam begombolni az átkozott ruhadarabot. Aztán következett tizenöt törzshajlítás, a nadrág „tágítása” céljából, miközben imádkoztam, nehogy szétpattanjon rajtam a varrásnál. Nincs is annál jobb, mint tornagyakorlatokat végezni, csak hogy fel tudjak öltözni!

El ne felejtsem felhívni bokszedző barátomat.

Nicole újra bekopog.

– Itt hagylak!

Nem, nem fogsz itt hagyni.

Résnyire kinyitom az ajtót.

– Nálam vannak a jegyek. De tudod, mit? Menj előre! – Kinyújtom a nyelvemet, aztán gyorsan becsukom és kulcsra zárom az ajtót. Ha eddig már kétszer nem hagytak volna itt, még ennyit sem kellene magyarázkodnom. Gyorsan megtanultam, hogy mindig az ellenőrzésem alatt kell tartanom a három legjobb barátnőmet. Másfelől viszont, ha engedném, hogy itt hagyjon, akkor bámulhatnám a Netflixet, és tömhetném magamba a pattogatott kukoricát.

Nicole talán még nem jött rá, hogy nagyobb időráhagyással kellene szerveznie a programokat, de azt már tudja, hogy gonosz is tudok lenni, így további sürgetés helyett megengedi, hogy elkészüljek. Húzhatnám még kicsit az időt, csak hogy bosszantsam, de akkor tovább kellene bámulnom a rózsaszín csempét a falon, amit utálok.

Nem rossz ház ez, de nem is egy nagy szám. Akkor maradt rám, amikor meghaltak a szüleim. Régi, és a kelleténél talán gyatrább állapotban is van. Mégsem tudok megszabadulni tőle. Ez az egyetlen dolog, amit tőlük örököltem, és az egyetlen hely, amit anyagilag is megengedhetek magamnak.

Nincs rajta tartozás, így azt a kis összeget, ami a számlák kifizetése után minden hónapban megmarad, a húgom gyógyíttatására fordíthatom.

Amint elégedett vagyok a megjelenésemmel, széles vigyorral kilépek a fürdőszobából.

Nicole az órájára néz, és a fejét csóválja.

– Na végre valahára!

Csak azzal lehet elejét venni, hogy felrobbanjon, ha elterelem a figyelmét.

– Ne dühöngj, nem áll jól neked. Danni és Kristin is velünk jönnek?

– Szerencsére nem, mert akkor lemaradnánk az előzenekarról.

Nicole és én vagyunk a csapatunk legcivakodósabb és legrámenősebb tagjai. Ha nekiállunk veszekedni, hamar elfajulnak a dolgok. A két mediátorunk nélkül jobb bele sem kezdeni.

– Biztos vagy benne? – kérdezem, elengedve a fülem mellett a megjegyzést.

– Igen, biztos. Ott találkozunk velük.

Kisétálunk a házból, és beszállunk Nicole kocsijába. Bárcsak venne egy normális méretű autót! Én százhatvanöt centi magas vagyok, de a térdem a mellemet nyomja, ahogy bepréselődöm. Ebben a szardíniásdobozban, ráadásul szoros farmerben, igazi megpróbáltatás lesz az út.

– Mondd csak – szólok drámaian –, ugye a férjeiket nem hozzák magukkal?

Nicole felkacag.

– Nem, Első Faszfej és Második Seggfej nem jönnek. Ma este a haverokkal tartanak. – Az ujját a szájába teszi, és hányást imitál.

Hála istennek, ez kisebbfajta csoda. Rémes pasik, különösen Danielle férje.

– Hátha az a két lúzer halálosan beleszeret egymásba – jegyzem meg, miközben igyekszem kényelmesebben elhelyezkedni.

Nicole engem figyel és vigyorog.

– És rájönnek, hogy nem is azt a két csodálatos nőt kellett volna elvenniük!

– És akkor végre felépítjük a házat, ahol mind a négyen együtt lakhatunk.

– Nem. Hímekre is szükségünk lesz! Ki van zárva, hogy veletek éljek anélkül, hogy kamatyolhassak valakivel. Ti hárman az agyamra fogtok menni, kell valami nyugtató is. Naponta.

– Nevetséges vagy.

– Te meg mintha kolostorba vonultál volna.

Már megint kezdi.

– Fogd be a szád! – Nicole olyan tempóban fordul ki az útra, hogy majdnem beverem a fejemet a szélvédőbe.

– Nicole! – kiáltok rá, miközben túl gyorsan vesz be egy másik kanyart ezzel az átkozott guruló koporsóval. – Jézusom! Lassíts!

– Ne cirkuszolj! Veled vagyok, neked meg jelvényed van. Senki nem fog megbüntetni.

– Nem érdekel, hogy megállítanak-e. – Kiegyenesedem, és megkapaszkodom az ülés szélében. – Az érdekel, hogy nem akarok meghalni.

– Inkább abba fogsz belehalni, hogy nem szexelsz. – Nicole a szemét forgatja, és egy rádióállomásra kapcsol, amelyik a kilencvenes évek slágereit játssza. – Hallgasd a Four Blocks Downt, és készülj fel rá, hogy a fiúk riszálni fogják gyönyörű seggüket a színpadon. Utána lazíthatsz egy kicsit, és talán nem leszel ilyen boldogtalan.

– Nem vagyok boldogtalan – csapok a karjára.

– Rendben. – Nicole vállat von, és ügyet sem vet rám, amit mindig akkor csinál, ha fel akar bosszantani.

Boldogtalan lennék? Nem. Boldog vagyok… leginkább…

Van egy jó állásom, amivel meg vagyok elégedve. Nem könnyű nőként rendőrtisztnek lenni, de én imádom.

A munkám egyetlen hátránya, hogy mindennap látnom kell a volt férjemet. Szerencsére a kapcsolatunk nem végződött túlságosan rosszul. Viszont nagyot hazudnék, ha elhallgatnám, mennyire zavar ez a fura helyzet Matt-tel. Van, hogy egyszerűen nem egymáshoz valók vagytok, vagy rájössz, hogy akihez hozzámentél feleségül, nem az, akinek gondoltad. Bárcsak áthelyeztethetném magam egy másik városba, de a húgom, Stephanie és a nyugdíjamba invesztált tizenkét év itt tartanak.

Nicole egy újabb dalba kezd.

– Énekeld velem, Heather!

Nem szeretném, de gondolatban már visszarepültem abba az időbe, amikor mi négyen akkora lármát csaptunk, hogy szinte fájt; olyan színeket hordtunk, amit senkinek nem lett volna szabad; és szégyentelenül epekedtünk a Four Blocks Down tagjai után.

Beszorulva az autónak csúfolt kis motoros koporsóba én is elengedem magam egy kicsit.

Mind a ketten énekelünk, első szerelmeink dalait harsogva.

– Bárcsak megvolna még az Eli párnahuzatom – jegyzem meg vigyorogva.

– Nekem volt egy Randy törölközőm. Szeretném újra magam köré tekerni – sóhajt Nicole.

Esküszöm, hogy ez a lány jobban igényli a szexet, mint bárki más, akit ismerek. – Van egyáltalán szabadnapja a vibrátorodnak?

Nicole a szokásos „te hülye vagy” tekintettel néz rám.

– Rá fogsz jönni nagyon hamar, drágám, hogy ha nem használod… el is felejtheted.

– Te pedig túl sokat használod – válaszolom. Nicole az egyetlen közülünk, aki soha nem ment férjhez. Tampa belvárosában lakik. Ki kell bumliznia értem egészen Carrollwoodig, de tudja, hogy ha nem teszi, akkor nem megyek.

Néha irigylem az életmódját. Mindene megvan, amiről csak álmodott. Lakberendezési boltot nyitott, aztán a vakszerencsének köszönhetően szerződést kötött a város egyik leggazdagabb ingatlanfejlesztőjével. Lefeküdt vele, kapott még néhány megbízást, és hipp-hopp, máris a csúcson volt.

Aztán kirúgta a pasast.

Az arénánál leparkolunk, és Nicole felém fordul.

– Figyelj, tudom, hogy te vagy köztünk a megátalkodottabb felelősségtudó személy, de könyörögve kérlek – ragadja meg a kezemet –, ma este lazíts! Neked is kell a kikapcsolódás.

Visszabámulok rá.

– Éppen lazítok.

– Kontyban van a hajad – húzza fel a szemöldökét. – Maga vagy a megtestesült merevség.

Megtapintom a hajamat, és utálom beismerni, hogy igaza van. De ez vagyok én. Általában jó ízléssel választok. Kivéve, amikor hozzámentem Matthez, ami önmagában még nem lett volna baj… csak elsiettem. Az még csak hagyján, hogy egy seggfej volt. De nagy csalódást okozott az ágyban.

Oké, talán tényleg rossz választás volt.

– Nem vagyok feszült, Nic – válaszolom.

– Nem is azt mondtam, hogy feszült vagy. De engedd le a hajad. Danni irigykedni fog, mert bármennyi pénzt költ is rá, képtelen ilyen szőkére varázsolni a sajátját. Egy szép napon majd csak rájön, hogy kár próbálkoznia.

Nicole és Danielle kapcsolatára a szeretet és a gyűlölet egyaránt jellemző. Ezen a héten mintha inkább a gyűlölet dominálna. Bárcsak túljutnának már ezen, és megbeszélnék a dolgokat, de mind a kettő azt állítja, hogy nincs semmi probléma.

Ahogy kikövetkeztettem, Nicole három nappal az esküvőjük előtt lefeküdt Danielle volt férjével. Nem tudom, igaz-e vagy sem, de Nicole-t ismerve nem csodálkoznék rajta. Amikor hallottam a sztorit, elhatárolódtam az egésztől. Semmiképpen sem akartam belekeveredni, de Nicole mindig tesz valami kellemetlen megjegyzést Danielle-ről, és fordítva.

A vitáinktól függetlenül Nicole-nak igaza van. Soha nem járok sehová. Ha nem otthon punnyadok, akkor a húgomnál vagyok.

Kibontom a kontyomat, hagyom, hogy szőke fürtjeim a vállamra omoljanak. Mivel eddig fel volt tekerve, szinte loknis a hajam. Nicole fogja a hátsó ülésen lévő táskáját, és az ölembe pottyantja a sminkkészletét.

– Fesd ki magad egy kicsit! Tudod, hogy dögösen nézz ki. Ne úgy, mint egy szerencsétlen elvált asszony.

– Gyakran megkérdezem magamtól, miért nem ejtettelek mindjárt a gimi után. – Kiveszek egy szemceruzát, és átsatírozom vele barna szemem környékét. Felrakok egy kis pirosítót és szájfényt is. – Így jobb?

– Sokkal.

Elindulunk a koncertre, és én nem tudom abbahagyni a kacarászást. Nagyjából mindenki a mi korosztályunk – azért vagyunk itt, hogy lássunk egy nyavalyás fiúbandát. Az együttes tagjai, akik után tinédzser korunkban a nyálunkat csorgattuk, most meglett férfiak, de itt vagyunk, készen arra, hogy elaléljunk és visítsuk a dalaikat.

Nem is emlékszem, hányszor álmodtam Eli Walshról, és hány noteszt firkáltam tele a Mrs. Heather Walsh aláírással. És biztos vagyok benne, hogy nem én vagyok az egyetlen. Százával lehetnek itt középkorú nők, akik ugyanezt csinálták.

Néhányan igencsak hiányos öltözékben tűnnek fel.

– Az meg mi az ördögöt visel?

Nicole odanéz, és undorodó arckifejezést ölt.

– Te jó ég! Valaki szólhatna neki, hogy a hájas hashoz nem megy a miniszoknya.

Felhorkanok.

– Úgy érzem magam, mintha érettségi találkozónk lenne – állapítom meg magamban, miközben Dannit és Kristint keresve pásztázom a tömeget. Tudom, hogy nem vagyunk mai csirkék, de mikor öregedtünk meg annyira, mint néhányan a sorban állók közül? Hihetetlen…

– Heather! – integet Kristin, és felénk szaladnak.

Bár háromhavonta legalább egyszer látjuk egymást, hiányoznak. Amikor elvégeztük a középiskolát, megígértük egymásnak, hogy negyedévente találkozunk, és eddig szigorúan tartottuk is magunkat ehhez. Szerencsére mindannyian Tampa környékén maradtunk, de azt hiszem, a távolságtól függetlenül is mindig számíthatunk egymásra.

Vannak megbonthatatlan barátságok – még akkor is, ha valaki történetesen szexel a másik exével.

– Hiányoztál – mondom, miközben Kristin átölel.

Kristin puszit nyom az arcomra.

– Nekem még jobban hiányoztál.

Itt állunk, és sorban megöleljük egymást. Dilinyósak vagyunk, de egyáltalán nem érdekel. A húgomon kívül ők az egyetlen „rokonaim”.

– Hogy van Steph? – érdeklődik Danielle.

– Jól van, azt hiszem. Várom, hogy felhívjon. – Nagyon kedves Danielle-től, hogy érdeklődik Stephanie felől.

– Örülök, hogy jól érzi magát – mosolyog.

– Igen, bár már hívnia kellett volna. Talán jobb lesz, ha én hívom…

Danni megfogja a kezemet, és megakadályozza, hogy elővegyem a telefonomat.

– A nővér biztosan értesítene, ha valami baj lenne.

Igaza van, de nem tudok nem aggódni. Mintha az egész életem azzal telne, hogy Stephanie-val kapcsolatos döntéseket hozok. Ha róla van szó, nem kockáztatok.

– Csak megérdeklődöm, minden rendben van-e – magyarázom, és előveszem a telefont a melltartómból.

Danielle felkacag.

– Tudhattam volna, hogy téged hiába is próbálnálak leállítani.

Nincs nem fogadott hívásom vagy sms-em.

Lélegezz! Biztosan jól van, ne parázz!

Gyorsan üzenetet küldök, különben nem tudok megnyugodni.

ÉN: Szia, minden rendben? Ma még nem jelentkeztél.

Azonnal érkezik a válasz.

STEPHANIE: Igen, mama.

A kis gonosz.

ÉN: Elmúlt a remegésed?

A húgom Huntington-kórban szenved. Tizenkilenc éves korában diagnosztizálták, és mielőtt alkalma lett volna kiélvezni az önállóságát, már el is veszítette azt. Próbáltam gondoskodni róla. Mindent megtettem, amit csak tudtam, hogy magam mellett tartsam, de amikor az elhatalmasodó bénulás kezdte gyötörni, és a beszéd is nehezére esett, tudtuk, hogy ez már meghaladja a képességeimet.

Gyilkos dolog végignézni, ahogy az ember huszonhat éves húgán a korai demencia jelei mutatkoznak. Az utolsó néhány hét azonban jól telt. Stephanie élénk volt, éber, sőt vidám. A tünetei néha annyira enyhék, hogy el is felejtem, mennyire beteg, de aztán újra megmutatja magát ez a csúf betegség, és akkor nem lehet megfeledkezni róla.

STEPHANIE: Igen. Nem a lányokkal vagy? Menj és szórakozz, Heather! Mondd meg, hogy üdvözlöm őket!

– Steph rendben van? – kérdezi Nicole, amikor látja, hogy bepötyögöm az üzenetet.

– Jól van. Úgy értem, tudod… – A hangulatom azonnal elromlik, mert arra gondolok, hogy Steph már soha nem élheti ezt át. Danielle megérinti a karomat, és én mosolyt erőltetek az arcomra. – Üdvözletét küldi.

– Mondd meg, hogy csókoltatjuk! – válaszol Kristin. Beírom az üzenetet, és azt, hogy szeretem, aztán eltüntetem a telefonomat.

– Akkor rajta! – kiáltja Nicole. – Menjünk, és nézzük meg, milyen szuper jegyeket szerzett nekünk a mi rajongó barátnőnk, Kristin!

Kristin lesújtó pillantást küld Nic felé, ami sokkal hatásosabb lenne, ha Kristin nem volna a rajongói klub tagja. Igen, az én harmincnyolc éves barátnőm tagja a Four Blocks Down rajongói klubjának. Biztosra veszem, hogy már megbánta, hogy ezt az orrunkra kötötte, így viszont az első sorba kaptunk jegyet, úgyhogy nem szívatjuk túlságosan… egyelőre.

– Felmehetsz a kakasülőre is, ha akarsz.

Nicole átfogja Kristin vállát.

– Annál azért jobban szeretsz, mint hogy megfossz imádott Randymtől – sóhajt fel álmodozva.

Felnevetek.

– Mintha valamikor is a közelébe kerülhetnél. Ráadásul nős!

Próbálok kicsit megfeledkezni Stephanie-ról. A húgom betegsége teljesen kikészít. Bárcsak tudnék rajta segíteni, de nem tudok. Tehetetlennek érzem magam.

Stephanie úgy nőtt fel, hogy hallgatta, ahogy énekelek, és nézte, ahogy táncolok, mint egy bolond, most meg egy átkozott intézetben él, miközben én itt szórakozom. Ez nem fair. Nagyon nem fair. Itt kellene lennie velem.

– Ide figyelj! – bök oldalba Danni. – Szép vagy.

Halványan rámosolygok.

– Köszönöm. – Már azt sem tudom, mi az a gondtalanság. Álladóan azt érzem, milyen jó lenne, ha a húgom is itt lehetne.

– Sajnálom – komolyodik el kissé.

– Mit sajnálsz?

Vállat von.

– Ránk szabadítottam a valóságot, pedig ma este önfeledten kellene szórakoznunk.

– Állj! Ne gondold, hogy így van! – Átkarolom a vállát. – Engem soha nem hagy el a valóság. A húgom haldoklik. Ez van.

Danielle arcáról eltűnik a mosoly.

– Rettentően sajnálom, Heather.

Tudom, hogy nem akart elszomorítani. Bárcsak olyan lennék, mint Nicole. Semmi felelősség, szex véletlenül felbukkanó idegenekkel, aggodalom egy szál se… de az én életem nem így zajlik.

Nem bizony. Az én életem tragédiák sorozata. Miközben a barátaim az egyetemen buliztak, én teljes munkaidőben dolgoztam. Esténként és hétvégeken számomra nem voltak partik és kirándulások a tengerparton, lefoglalt a leckeírás Stephanie-val. Nem keseredtem meg. Sőt tulajdonképpen még hálás is vagyok. Kénytelen voltam megbecsülni az életet, és benne az embereket. Minden nap, amit Stephanie-val tölthetek, ajándék.

Megrázom a fejem.

– Nincs miért sajnálkoznod. Legyünk idióták, és tegyünk úgy, mintha a világon semmi problémánk nem lenne.

– Úgy akarsz bulizni, mintha 1999 volna?

– Igen, pontosan úgy. Bárcsak meglennének még a Four Blocks Down-babák.

– Azok értékes emléktárgyak – szól közbe Kristin, aztán elvörösödik, és azt motyogja, hogy meg kell keresni a helyünket. Nicole, Danielle és én hisztérikusan röhögünk, miközben követjük a terembe.

Intek a szakaszomból itt levő két fickónak, akik nyilvánvalóan túlórában vigyázzák a rendet. A francba! Nem gondoltam, hogy valaki itt lesz a szakaszomból. Általában a másik körzet kezeli a Közép-floridai Amfiteátrumot. Boldogoknak tűnnek, hogy itt lehetnek. Ügyelek rá, hogy viselkedjek, nehogy az egész részleg megtudja, hogy a kedvenc fiúbandámat jöttem megnézni. Bár, ahogy őket ismerem, már mindenkit értesítettek sms-ben. Esküszöm, hogy a zsaruk pletykásabbak, mint a kamaszlányok.

Ezt soha nem tudom majd jóvátenni.

Szól a bemelegítő nóta. Én is énekelek, mert… tinédzser koromban az ő dalaik jelentették számomra a zenét. Együtt harsogtam a boldogtalan szerelmesek himnuszait a hangszóróval, nyitott ablak mellett, hamisan, minden hangot kiénekelve, mert bálványoztam őket. Több szakítást is nekik köszönhetek, mert azt sugallták, hogy nem muszáj tovább elviselnem a rosszat.

– Ó! – rikoltja Danielle, amikor a második együttes is befejezte. – Most jön a Four Blocks Down! Bele voltam zúgva…

– Shaunba – vág közbe Nicole. – Emlékszünk, hogy nyalogattad a plakátját.

– Te jó ég! – kacagok. – Erre én is emlékszem. Frankón szerelmeskedett azzal a plakáttal. – Legurítom a maradék sörömet, és megrázom fürtjeimet.

– Azt akartam, hogy ő csókoljon meg először – magyarázza Danielle.

Mindannyian ezt reméltük. A legtöbbet Eliről fantáziáltam, de egyiküket sem rugdostam volna ki az ágyamból. Ők voltak a mindenünk fiatal korunkban. Úgy érzem, a fejemben mindannyian megrekedtünk valahol az időben.

– Kérsz még egy sört? – kiáltja Kristin.

Már hármat megittam. Félig részeg vagyok. Megrázom a fejem.

– Igen, kér – válaszol helyettem Nicole. Tátott szájjal bámulok rá. – Én vezetek. Ti szórakoztok. – Nicole visszafordul Kristinhez. – Egész este inni fog.

– Á – kacag Danni –, az nagy szám lesz.

– Fogd be, én kellemes részeg vagyok.

Képzeletben.

– Jól lehet röhögni rajtad – tódítja Danni.

Kialszanak a fények, megváltozik a hangulat. Mindannyian sikítunk és megfogjuk egymás kezét. Ez Eli és Randy szülővárosa, itt ők a királyok. Az itteni koncertjeik mindig hangosabbak és hosszabbak.

– Tampa, készen állsz? – bömböli PJ.

Még hangosabban kiabálunk.

– Azt kérdeztük – ezúttal Shaun hangja is kivehető –, készen álltok?

Nicole-lal együtt ugrálok, nem bírok magammal. Hagyom, hogy átáradjon rám az arénát felvillanyozó energia. Négyünk közül én vagyok talán a leghangosabb. De egyáltalán nem érdekel.

– Igen!

Kristin széles vigyorral bámul. Ez nem jellemző rám.

– Ez az, Tampa! – Randy arca villan fel a színpad melletti kivetítőn. – Itthon vannak a Walsh fivérek. És hallani akarjuk a hangotokat!

Eli arca. Felsóhajtok.

– Hiányoztunk nektek?

– Igen, baromira! – visítom.

– Akkor jó! – A kivetítőn most Eli és Randy látható. – Ti is hiányoztatok nekünk. De most jól nézzetek meg minket! FBD visszatért, és készen állunk rá, hogy megőrjítsünk titeket!

Az aréna elsötétül.

És látom, ahogy valami lassan felemelkedik a színpadon.

Megbabonázva állok.

A fényszóró a szemembe világít, elvakít, de amikor újra látok, esküdni mernék, hogy Eli Walsh egyenesen engem néz.

Smaragdzöld szeme belém fúródik. Sötétbarna haja oldalt rövidre van vágva, a homlokára pedig ráomlanak a fürtök. Végignézem tökéletes testének minden centiméterét. Ahogy a karizmai kidomborodnak az inge alatt, ahogy a nadrágja rásimul tökéletes hátsójára, ahogy látom széles vállát, szeretnék felmászni rá, mint egy fára. Aztán, ahogy a tekintetünk találkozik, Eli kacsint, és kacér mosolyt küld felém.

Te jóságos ég!

Ott állok, és visszabámulok rá, mint egy hal, kigúvadt szemmel és tátott szájjal. Eli most másfelé néz, de megtörtént. Eli Walsh mosolygott és rám kacsintott. Mindjárt meghalok.