Fiatalok külföldön

5 év múlva

Prevics Éva

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Vörös Eszter

Köszönöm a beszélgetést azoknak a magyar fiataloknak, akik megosztották velem legbensőbb érzéseiket és legmélyebb gondolataikat.

„Ha a munkád után csak annyi bért kapsz, amiből ételt tudsz venni és a rezsidet kifizeted, ez azt jelenti, hogy rabszolga vagy.” (Mahatma Gandhi)

2013

– Na, jól megy, ugye? – kérdi tőlem Zsuzsi, miközben trendi új járgányával kocsikázunk a Bad Gastein utcán. Este fél tíz van, a munkának lassan vége, mi épp csak kilopózunk az étteremből, hogy megnézzük, mit tud az autó, miközben a kolléga bezár. A hegyes-völgyes utakon teszünk pár kört, Zsuzsi lendületesen vezet. Arra gondolok, ilyen határozottan irányíthatja az életét is, gyorsan átlátja az  elé  gördülő  akadályokat,  és  rögtön  reagál.  Talán  ezért  él  külföldön?  A  22  éves  lány  az államvizsgája után két nappal már kint dolgozott. Mások mellett az ő történetét írom le ebben a könyvben. Azokét a fiatalokét, akik közé 2013 nyarán én is kerültem. Persze én is, mint mindenki, jó okkal.

28 éves voltam ekkor. Az egyik országos televízió híradójának vidéki tudósítójaként dolgoztam, amikor úgy döntöttem, hogy menni akarok az országból. Egy ideje már foglalkoztatott a gondolat, mert azt éreztem, hogy sem a munkám, sem a magyarországi életem nem elégít ki. Nem történt velem tragédia, nem volt adósságom, igaz, másom sem. Az én megítélésem szerint a munkámban is elég sikeres voltam. Már a főiskola mellett is a médiában dolgoztam és azt hiszem, amit vidéki viszonylatban el lehetett érni, azt elértem. Viszont nagyon zavart, hogy nem tudok tervezni és egzisztenciálisan teljesen kiszolgáltatott vagyok. Édesanyám egyedül nevelt fel, családi támogatásra nem  számíthattam.  Mire  az  albérletemet  és  minden  költségemet  kifizettem,  a  hónap  végén  jó esetben pár tízezer forintom maradt. Ez vezetett leginkább a teljes elkeseredéshez. Tudtam, hogy ebből soha semmi nem lesz. Tudtam, hogy ennél többet már nem tudok dolgozni, tudtam, hogy az általam  elérhető  más  állások  sem  fizetnek  jobban  (sőt),  és  tudtam,  hogy  nemsokára  családot szeretnék, de az otthonteremtés esélytelennek tűnt. Ez a hangulat, ez a húsig hatoló csalódottság vezetett oda, hogy felszívtam magam és úgy gondoltam, ebből elég. Leültem és azt mondtam, ha egyszer már felépítettem magam a nulláról, akkor másodszor is képes vagyok küzdeni egy olyan dologért, ami megváltoztathatja az életemet. Így kezdődött.

Riporterként nagy dózisban kaptam a magyar valóságból. A munkám miatt sokkal több emberi drámával  találkoztam,  mint  más.  Szinte  hetente  készítettem  riportot  a  tűrhetetlen  kórházi állapotokról,  beszéltem  beteg  gyerekét  kis  pénzből  ápoló  elkeseredett  szülővel,  teljes  anyagi kilátástalanságban  élő  családdal  vagy  éppen  igazságtalanul  a  bürokrácia  csapdájába  esett vállalkozóval. Ezek olyan történetek, melyekben az újságírót is kíméletlenül arcul csapja a magyar valóság.  A  borús  magyar  hangulat,  az  emberekből  áradó  romboló  negatív  energia,  a  pusztuló közéleti-politikai  környezet  is  drámai  volt  számomra.  Ez  elől  is  menekültem.  Új  benyomásokat keresve, abban reménykedve, hogy ha mást nem, egy eddigitől eltérő tapasztalatot mindenképpen hoz. És hozott. Fájdalmasan kemény és csodás tapasztalatokat is. Amikor kimentem Ausztriába felszolgálónak, eszembe sem jutott, hogy ebből egy könyv születik majd. Csak mikor elkezdtem beszélgetni az ottani kollégáimmal, akkor merült fel bennem, hogy ezeket a tanulságos, néhol szívszorító életutakat érdekes lenne bemutatni. Ez a könyv tehát az ő őszinte vallomásuk munkáról, hazaszeretetről, álmokról, összegyűjtött pénzről és a kinti élet hétköznapjairól.

Én  is,  mint  sokan  mások,  egy  ismerős  által  jutottam  ki.  Amikor  a  párommal  állásinterjúra mentünk, úgy éreztem, kíváncsivá tettük a főnököt. Nem két munkanélküli állt előtte, hanem két olyan  ember,  akinek  állása  van,  és  azt  hagyná  ott  a  külföldi  lehetőségért.  Láttam  rajta  a meglepettséget, mikor kiderült, mivel foglalkozunk – párom katona volt abban az időben –, és mit készülünk elhagyni azért, hogy vendégmunkások lehessünk. Rögtön megértette a helyzetet, mikor vázoltam neki, hogy mennyit és mennyiért is dolgozunk odahaza, és hogy náluk egy szobalány többet keres, mint én otthon riporterként. Akkor szörnyülködött, elmondta, hogy tudja, milyen a helyzet nálunk, mienk a lehetőség. Egy májusi reggelen indultunk végül útnak, elbúcsúztunk mindenkitől, megsimogattuk a kutyát, és hat óra utazás után eljutottunk új életünk színhelyére, a gyönyörű szép

Bad Gasteinbe. Ha az ember a vendéglátásban helyezkedik el kint, megvan az az előnye, hogy a szállását és a teljes étkeztetését is biztosítják. A legtöbben épp ezért választják a külföldi munkák közül ezt a formát, no meg azért, mert ebbe a szektorba talán a legkönnyebb bejutni. Egy kellemes apartmanlakásban helyeztek el bennünket. Többen laktunk ott, de nagyon szépen bebútorozott és jól felszerelt, tágas lakás volt. A szobánk azonban borzasztóan kicsi. Amikor először megláttam, azt hittem,  elájulok:  volt  benne  egy  komód  és  egy  éjjeliszekrény.  Mi  meg  eljöttünk  a  teljes  nyári ruhatárunkkal és néhány meleg pulcsival, mivel azt hallottuk, hogy Bad Gasteinben nem ritka az augusztusi hóesés sem. Tényleg elképedtem, mire a párom nyugtatgatott, hogy biztos megoldjuk valahogy és felajánlotta, hogy az enyém lehet a komód. Ő pedig ide-oda, az ágy alá az ablak elé rejtette a ruháit, csak hogy nekem legyen helyem. A következő pillanatban persze már röhögtünk az egészen. Este aztán tartottunk egy welcome bulit a többiekkel.

2018

A délutáni csendespihenőmet tartom. Erre akkor van lehetőségem, mikor a kisfiam alszik. Ha nincs egyéb teendőm, ilyenkor lepihenek én is. Tél van, de odakint szokatlanul enyhe az idő és erősen besüt a nap a szobába, mintha a természet is döntő csatát vívna a sorsa ellen. Eltelt 5 év, és mi újra Ausztriában élünk, de már nem kettesben, vendégmunkásként húzzuk meg magunkat egy aprócska szobában, hanem egy tágas lakást bérlünk családként egy csodálatos alpesi környéken.

Hosszú és rögös volt az út idáig. Nemcsak körülöttem, hanem bennem is sok minden változott. Öt éve  elég  küzdelmesre  sikerült  az  a  bizonyos  nyári  szezon,  amit  kint  töltöttünk.  Sokat nyugtalankodtunk  a  hétköznapokban,  mert  nagyon  kevés  vendége  volt  abban  az  évben  a szálláshelynek, ahol dolgoztunk, ezért mindig mindenki attól tartott, hogy a kevés vendég miatt haza kell mennie. Végül azért csak kitartottunk őszig, akkor tértünk haza Balatonfüredre. Ekkor, vagyis 2013 őszén úgy éreztem, hogy szánnom kell magamra egy kis időt, amit tanulással töltök. Kint nehezen ment az angol, németből is rengeteget felejtettem, úgyhogy elkezdtem tanulni a két nyelvet.

Tudtuk, ha hosszútávon kint képzeljük el a jövőnket, akkor a magabiztos nyelvtudás elengedhetetlen.

Azt  is  éreztük,  hogy  nem  szeretnénk  beleragadni  a  vendéglátásba,  viszont  eredeti  szakmáink alkalmatlanok  arra,  hogy  tökéletes  nyelvtudás  nélkül  kint  érvényesüljünk.  Új  ismeretekre  volt szükség,  így  néhány  évet  otthon  töltöttünk.  Én  a  nyelvtanulás  mellett  elhelyezkedtem  a  helyi újságnál, onnan mentem gyedre, míg párom ez idő alatt tudatosan olyan szakmát tanult ki, ami Ausztriában hiányszakma. A német neki is ment annyira, hogy nem volt szüksége közvetítőre, direkt az osztrák munkaügyi hivatal oldalán figyelte a hirdetéseket és fogadta a bejövő hívásokat. Egyszer csak megérkezett az a bizonyos hívás, ami után azt mondtuk, ez az az ajánlat, amire újra elindulunk.

Heti öt nap munka nyolc órában annyi fizetésért, amennyit kint a vendéglátásban ketten kerestünk.

Még ekkor sem volt egyszerű a döntés, hiszen egyéves volt ekkor a fiunk, de arra gondoltunk, mégiscsak most kell szerencsét próbálni, hiszen ha nagyon nem jön be, legrosszabb esetben még mindig hazajöhetünk. Nekem itt van a pihentetett újságíró állásom. Szerencsére azonban nem ez történt.

Nekem is alaposan át kellett gondolnom, hogy mihez kezdek kint. Olyan szakmát akartam találni, ami gyakorlatorientált, középszintű nyelvtudással is végezhető, igény van rá Ausztriában, és ha mégis  úgy  döntünk,  hogy  hazamegyünk,  otthon  is  folytatható  másodállásként  vagy  akár vállalkozásként. Ekkor rábukkantam egy masszázstanfolyam hirdetésére. Gondoltam, kipróbálom.

Végül  annyira  elnyerte  a  tetszésemet,  hogy  azóta  több  képzést  is  elvégeztem.  Ausztriában terapeutaként  azonnal  találtam  állást  egy  jó  nevű  termálfürdőben.  Kint  kiválóan  működik  a részmunkaidős  foglalkoztatás,  tehát  amíg  a  kisfiam  óvodás  nem  lett,  csak  heti  néhány  napot dolgoztam, később egyre többet tudtam vállalni.

Mindketten  új  szakmát  tanultunk  ki,  gyakorlatilag  a  nulláról  építettük  fel  magunkat harmincasként. És tudjátok mit, bár pokoli nehéz volt, nagyon jó érzés. Nagyon jó érzés, hogy erre is képesek voltunk, hogy ezt is megcsináltuk. Az elején fogalmunk sem volt, hova vezet az az út, melyre ráléptünk,  de  tudtuk,  ha  változást  akarunk,  el  kell  indulnunk  rajta  önmagunk  miatt.  Hatalmas magabiztosságot és önbecsülést adott nekünk az elmúlt időszak. Most is tele vagyunk tervekkel és tudjuk, hogy kis szerencsével bármit meg tudunk valósítani. Ez a legfontosabb, amit nekem adott ez a  megpróbáltatásokkal  teli  néhány  év,  az  önmagamba  vetett  hitet.  És  hogy  szorgalommal  és kitartással mindig mindent elölről lehet kezdeni. Sőt mi több, elölről is kell, ha az ember elégedetlen az életével. Most is vannak nehézségek, nehezebb időszakok, most is van rossz közérzetünk, más miatt, mint otthon, de van. Nekem a legnehezebb az volt, hogy felnőttként egy valamiféle karrierből, erős önképpel és öntudattal érkeztem külföldre, ahol ezredik külföldiként kellett egy teljesen új szakmában  bizonyítanom  emberként,  munkaerőként,  kollégaként.  Sokat  gondoltam  egykori sorstársaimra, akikkel együtt vendéglátóztam anno. Most 2018-ban, kíváncsi voltam, vajon nekik

hogyan alakult a sorsuk, milyen tapasztalatokra tettek szert az évek alatt, illetve hogyan vélekednek ma a külföldi életről a szintén kint élő barátaim.

Öt év után ismét felkerestem őket. Kíváncsi voltam, hogyan változott meg az életük. Van, aki azóta hazaköltözött, más éppen most alapít családot külföldön. Elsőként mindig az öt évvel ezelőtti beszélgetést olvashatjátok, utána pedig a ma készült interjút. Ezek között pedig én is mesélek a mostani és az öt évvel ezelőtti életem élményeiről, tapasztalatairól. A célom az, hogy a külföldi élet hétköznapjait mutassam be, azt az érzelmi hullámvasutat, amire az ember felül, mikor nekiindul a nagyvilágnak, és azokat a praktikákat, melyekkel túl lehet élni a rossz periódusokat. Ezeken az emberi történeteken át az olvasó reményeim szerint választ kap arra, miért van az, hogy valaki egy sikeresen kialakított külföldi élet során hosszú évek után dönt úgy, hogy hazaköltözik, mi mozgatja azt  a  fiatalt,  aki  semmi  pénzért  nem  térne  vissza  születési  országába,  vagy  éppen  hogyan gondolkodik az, aki bár bevallja, a pénz miatt költözött ki, de végül nem a pénz miatt marad.

*

Adrienn volt a legfiatalabb köztünk. A szerény, szép, fiatal lány főként a reggeliztetésben és a takarításban vett részt. Öt éve nyelvtudás nélkül, húszévesen érkezett külföldre, ma pedig azt mondja, el sem tudná képzelni az életét újra Magyarországon.

2013 Adrienn (20)

– Mikor fogalmazódott meg benned és miért, hogy külföldön próbálsz szerencsét, és nem otthon építed az életedet?

– Amikor elkezdtem az OKJ-s sulit, akkor már ismertem Krisztiánt. (Adrienn barátja. szakács az étteremben. – szerk.) Tehát mi már azóta együtt vagyunk, ő jött ki előttem. Igazából így jött az ötlet.

Amikor elvégeztem a sulit, gondolkodtam, hogy menjek-e egyetemre. Aztán az bonyolult lett volna, nem egyszerű otthon felvételizni, így adódott az ötlet, hogy iskola után egyáltalán nem is kerestem állást, hanem ide jöttem ki.

– Milyen suli volt?

– OKJ-s pénzügy-számvitel képzés. Ezzel szerettem volna továbbmenni egyetemre, de horror volt a ponthatár, sajnos, úgyhogy biztos, hogy nem vettek volna fel.

– Akkor inkább kijöttél... Voltak elvárásaid? Vagy bármilyen sejtésed a külföldi munkáról?

– Hát, sejtettem, hogy eleinte nehéz lesz a nyelv miatt, meg egyébként is az új környezet… de nem volt különösebb elvárásom.

– A várakozásodhoz képest milyen? Jobban  tűröd  a hétköznapokat vagy rosszabbul?

– Megmondom őszintén, hogy nagyon sokat nem gondolkodom azon, hogy honvágyam van vagy sem. Minden nap dolgozni kell, nem nagyon van idő ilyeneken gondolkodni.

– Mi a feladatod itt?

– Reggeliztetek, aztán este felszolgálok, ha sokan vannak. De egyébként, ha nincsenek, tehát szezon elején, nem kell visszamennem felszolgálni sem. Ezen kívül takarítom a lépcsőházat és időnként a szobákat.

– Hogy bírod ezt fizikailag és lelkileg? Van úgy, hogy az ember húszévesen kijön, aztán mégis azt

érzi, mégsem így képzelte.   Te  hogy vagy vele?

– Hogy fizikailag hogy bírom? Azzal nincs probléma. Inkább a pultos munkát meg a felszolgálást élvezem, a takarítás részét tényleg csak azért, hogy meglegyen a nyolc órám meg a pénzem, de remélem, hogy ha telik az idő, ez elmarad.

– Szeretnél a vendéglátással komolyabban foglalkozni?

–  Igen,  gondolkodtam,  hogy  ha  hazamegyek,  elvégzek  valamilyen  intenzív  képzést.  Tetszik, igazából az előző munkahelyemen, még otthon tetszett meg. Mivel ezzel a pénzügy-számvitellel külföldön  nemigen  lehet  dolgozni  jó  nyelvtudás  nélkül,  ezért  inkább  a  vendéglátás,  ami  itt elképzelhető.

– Van jövőképed, hogy öt év múlva mi szeretnél lenni? Vagy tíz év  múlva  hogy látod magad?

– Tíz év múlva is itt látom magam. Nem valószínű, hogy abban a munkakörben, amit otthon elvégeztem és tanultam. Inkább ez a vendéglátás.

– Tíz év múlva is el tudod képzelni magad itt felszolgálóként?

– Vagy felszolgálóként, vagy ha esetleg már jobban megy a nyelv, recepciósként. Ennyire nem kötött azért. De tíz év múlva már belefér, hogy család, és amellett azért a felszolgálás nem biztos, hogy annyira működik.

– Szüleid mit szóltak ahhoz, hogy eljössz?

– Ők teljes mértékben támogattak. Tehát én kitaláltam, hogy ez jobb ötletnek tűnik, mint otthon nekiállni munkát keresni, és ők abszolút támogattak ebben. A nyelv miatt legfőképpen, meg az új kultúra, új mentalitás miatt.

– Ők mivel foglalkoznak?

– Anyukám varrónő, ő ezzel is foglalkozik. Apukám szakmája hentes, de sofőrként dolgozik már hosszú ideje.

– Ha te mégis úgy döntöttél volna, hogy elmész egyetemre, és mondjuk  csak a költségtérítéses képzésre vesznek fel, akkor az szerinted belefért volna a költségvetésetekbe?

– Nem. Igazából nem is gondolkodtam ezen, mert nem szerettem volna a szüleimet feleslegesen ezzel stresszelni. Azért látom én is, hogy ez sajnos nem fér bele. Legfeljebb úgy, hogy levelezőre jelentkeztem volna, és mellette elmentem volna dolgozni.

– De azt meg nem akartad…

– Hát, ha nagyon ragaszkodtam volna az egyetemhez, akkor talán még ez is belefért volna, de az úgy elég nehéz lett volna, gondolom. Még a gimnázium után felvételiztem egyetemre. Biológiából érettségiztem emelt szinten, és biológiával készültem továbbmenni, azzal jelentkeztem egyetemre.

Sajnos lemaradtam pár ponttal. Utána már nem is jelentkeztem ilyen irányba újból, mert elkezdtem az OKJ-t, kerestem olyat, ami esetleg nemcsak felesleges képzés, hanem talán valami értelme is van.

Megtetszett a pénzügy-számvitel, és ezzel szerettem volna utána továbbmenni, de oda meg horror volt a ponthatár.

– Amikor dolgozol itt, nem érzed néha azt, hogy többet vagy mást akarsz?

– Érzem néha, hogy nem azért tanultam, hogy itt takarítsak, vagy bármi más munkát csináljak, de hát most ez van. Nem gondolkodom ezen. Csak remélem, hogy itt lesz előrelépés, lesz más… Amit már említettem, remélem, nem kell a takarítást sokáig csinálni, ha már a nyelv megy, akkor inkább felszolgálni...

2018 Adrienn (25)

– Amikor egyeztettük a beszélgetés időpontját, azt mondtad, délutánonként alkalmas, legfeljebb síelni mész el, ha jó idő van. Ezek szerint megtanultál síelni. Mi változott még az életedben öt év alatt?

–  Nagyon  sok  minden,  tulajdonképpen  csak  változtak  a  dolgok.  Már  nem  vagyok  együtt  a barátommal, akivel annak idején kijöttem külföldre. A mostani munkahelyemen négy éve dolgozom.

Előtte dolgoztam egy sípályán, ott volt arra lehetőség, hogy megtanuljak síelni.

– Mivel foglalkozol most?

– Most egy hotelben felszolgálok. Ez egy színvonalas hely, szívesen dolgozom itt.

– Öt éve azt mondtad, hogy öt-tíz év múlva is kint képzeled el magad és a vendéglátásban. Akkor mondhatjuk, hogy a terveid szerint alakult az életed?

– Igen. Szeretem csinálni, sok mindent tanul az ember menet közben is, szerencsére jó helyre is kerültem. Továbbra sem szeretnék hazamenni. A család persze hiányzik, de nem látok semmilyen perspektívát otthon.

– Mennyire figyeled az otthoni híreket, mennyire vagy képben az éppen aktuális helyzettel?