Pempi csodálatos kalandjai

Ótottné Varga Zsuzsa

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Nagy Sára Kata

Történetünk helyszíne egy hegyekkel körbevett aprócska kis völgy, Szendergő-völgy. Ha erre jártok, látogassatok el Harmatvárosba, a völgy egyetlen városkájába. Lakói kedvesek, barátságosak, és szívesen látják a látogatókat. Ha úgy döntenétek, hogy több napot szeretnétek maradni, a Petúnia Panzió örömmel vendégül lát benneteket a város szélén. Látnivaló van bőven, és izgalmakból sincs hiány.  No,  de  menjünk  szépen  sorba.  Szeretném  nektek  bemutatni  a  Petúnia  Panzió  kedves tulajdonosait,  a  vöröspanda  családot.  Teodor  Pandapapa  folyton  tréfálkozik,  viccel,  és  mindig jókedvű. Hanga Pandamama megértő és aggódó mami. Végül hadd mutassam be a család legkisebb tagját, Pempit, valamint legjobb barátját, Subát, az erdei nyuszit. Természetesen nem feledkezünk meg  Trudiról  sem,  hiszen  ő  a  család  legjobb  barátja,  egy  wallaby.  Most,  hogy  mindenkivel megismerkedtünk, térjünk vissza főhősünkhöz, aki száz és száz kalandot él át. Pempi a nyarat szereti a legjobban, ilyenkor ugyanis sok vendég fordul meg náluk. Sok új barátot szerez. Tarts hát te is most vele, és légy részese a kalandoknak!

IKERFOLTOK

Egy tavaszi reggelen Pempi fura hangokra ébredt. Számára ismeretlen, amolyan csaholó, ugató hangokat hallott. Hamar felöltözött, és elindult a recepció irányába. Mire leért, Trudi épp átnyújtotta a vendégszoba kulcsát. Pempi megtorpant a meglepetéstől. Dalmatacsalád. A kis vöröspanda még sosem látott ilyen pöttyös bundát. Valósággal elbűvölte, megbabonázta őt a sok pötty.

– Üdvözlöm, Uram! – köszönt jókedvűen Dalmata Papa a meglepődött kis vöröspandának.

– Igen. Vagyis, jó napot! – mondta Pempi zavartan. – Pempi vagyok – mutatkozott be.

– Én Bozsó – pattant mellé az egyik kölyök –, és ő itt Borisz, a bátyám. Ikrek vagyunk – folytatta.

– Ikrek? – csodálkozott Pempi.

Borisz unottan húzta az orrát, nem volt kedve bemutatkozni és köszönni.

–  Isten  hozta,  Dalmata  Úr!  –  köszöntötte  Teodor  Papa  a  családot.  –  Engedje  meg,  hogy  a segítségükre legyünk.

– Igazán köszönöm! – hálálkodott Dalmata Papa.

Teodor segített a csomagok cipelésében, míg Pempi előre ment, és megnyomta a lift gombot, illetve kinyitotta a vendégszoba ajtaját.

– Máris otthon érezzük magunkat – mondta kedvesen Dalmata Mama.

– Eláruljak egy titkot? – súgott az ikrek egyik tagja, Bozsó, Pempi fülébe.

Teodor Papa halk kuncogásra lett figyelmes.

– Hát ti meg miben sántikáltok? – fordult feléjük gyanakvóan.

– Semmiben! – vágta rá egyszerre a két gyerek.

Pempinek ekkor jutott eszébe, hogy ő még nem is reggelizett. Elköszönt a dalmatacsaládtól, és elindult, hogy segítsen korgó pocakján. Hamarosan Pempi legjobb barátja, Suba is megérkezett.

Pempi befejezte a reggelijét, és a kertbe ment játszani. Teodor Papi már ekkorra előkereste a pingpong felszerelést. A háló az asztalon volt, az ütő és a labdák még a zsákban.

– Ma kitűnő formában vagyok – jelentette ki Suba.

– Én sem hagyom ám magam! – válaszolta Pempi.

Ebben a pillanatban rontott ki a kertbe a két ikerkiskutya, Bozsó és Borisz. Végigrohantak a panzió parkos részén, egyenesen a játszótérre. Mikor odaértek, a kutyusok nevetgélve cseréltek nyakörvet. Pempi és Suba a távolból figyelték a két kis csibészt, mire azok intettek nekik, hogy csatlakozzanak hozzájuk. Suba vonakodva, de végül úgy döntött, hogy csatlakoznak.

– Én vagyok Bozsó!

– Én meg Borisz! – kuncogtak.

Suba  nyuszi  nagyon  zavarban  volt.  Hol  az  egyik,  hol  a  másik  kutyusra  nézett,  miközben elmélyülten ismételgette, hogy „Borisz valójában Bozsó, Bozsó pedig Borisz.”

A csapathoz Dalmata Papa is csatlakozott.

– Na, Borisz, készen állsz a nagy napra? – csapta össze mancsát vidáman Dalmata Papa, és a Borisz feliratú nyakörvet viselő fiához, Bozsóhoz fordult.

Hirtelen mindkét kutyus arcáról eltűnt a komisz mosoly, és aggódni kezdtek.

– Miféle nagy napra? – kérdezte rémülten Bozsó, aki épp Borisz nyakörvét viselte.

– Mamival arra gondoltunk, hogy mivel Bozsó matematikaversenye miatt mostanában sokkal kevesebb idő jutott rád, ezért a mai napot veled töltöm. Úgyhogy, akár indulhatunk is, hogy a kedvencedet csináljuk, horgászni megyünk– mondta Dalmata Papa.

Bozsó,  aki  még  mindig  Borisz  nyakörvét  viselte,  félve  nézett  Boriszra,  Bozsó  ugyanis  nem szeretett horgászni. Viszont a nyakörvcseréről egyik kölyök sem mert szólni. Nem volt mit tenni, Bozsó, Borisz nyakörvével a nyakán, kézen fogta Papit, és elköszönt a kis társaságtól.

– Ohhh, mindez az én hibám – hajtotta le fejét Borisz.

– Ugyan, ne izgulj! Délután is vissza tudjátok cserélni azt a nyakörvet – vigasztalta Suba az ott maradó ikret.

–  Nem,  nem  tudjuk.  Délután  kezdődik  a  matematikaverseny.  Az  utolsó  fordulót  itt  tartják Szendergő-völgyben. Ezért látogattunk ide – sóhajtotta Borisz.

Erre már Subáék sem számítottak.

– Én nem vagyok zseni, mint Bozsó. Mamiék nagyon dühösek lesznek – tette hozzá.

– Van egy ötletem! – kiáltott fel Pempi.– A versenyig van még idő. Leosonunk a tóhoz, és titokban visszacseréljük a nyakörveteket.

– Valóban? – derült fel a kiskutya arca. – Akkor menjünk! Mire várunk még? – sürgette Pempit.

Kisebb csapáson vezetett útjuk. A kis vöröspanda nagyon jól ismerte az erdőt, akárcsak Suba.

Borisz számára az erdő fái mind egyformák voltak, és azt a benyomást kelltették, hogy csak körbe-körbe mennek.

– Biztos, hogy tudjátok, hogy merre megyünk? – bizonytalanodott el Borisz.

– Már itt is vagyunk! – mutatott előre a nyuszi.

Valóban. A fák ritkulni kezdtek, és már messziről körvonalazódott a csónakázótó. A fiúk a bokrok között meglapulva figyelték Dalmata Papáékat. Papi történeteibe feledkezve mesélt arról, mikor még ő volt kiskutya, és horgászni mentek a Papájával. Bozsó, akiről apukája még mindig azt hitte, hogy ő

Borisz, unottan hallgatta a régi történeteket, és néha odamondta, hogy „igen, Papa”. Bozsó már épp beletörődött a nyakörvcsere nem várt következményeibe, mikor egy darab kő pattant mellé.

Dalmata Papa még mindig a történeteivel volt elfoglalva, így ő nem vette észre a követ. Bozsó körbenézett,  és  meglepődve  vette  észre,  amint  testvére  a  bokrok  közül  integet.  Papi  épp  a horgászfelszerelések között matatott. Bozsó nagy levegőt vett, lekapta a nyakörvét, és rohanni kezdett a bokrok felé. Borisz már várta, és egy gyors nyakörvcsere után kirontott a bokrok közül. A hangra Dalmata Papa is felkapta a fejét.

– Borisz, mit kerestél a bokrokban?

– Ó… én csak… izé… – dadogta.

– Máskor ne kószálj el, és mindig szólj, ha még is el szeretnél menni! – mondta Dalmata Papa.

– Ígérem, így lesz – mosolygott apukájára most már saját, Borisz feliratú nyakörvében a kiskutya.

Persze a bokrok között is nagy volt az izgalom. Bozsó nagyon boldog volt, hogy mégsem kell horgászással töltenie az idejét.

– Köszönöm srácok, megmentettetek – mondta Bozsó.

– Sietnünk kell, ha időben vissza akarunk érni – jelezte Suba.

Ezalatt Dalmata Mama már mindenhol kereste Bozsót. Indulniuk kellett volna már, hogy ne késsenek a versenyről. A három lurkó, Pempi, Suba és Bozsó, egyszerre lépett be a panzió kertjébe.

Porosan, csapzottan.

– Bozsó, jóságos ég! – hördült fel Dalmata Mama. – Te meg hogy nézel ki?– hüledezett.

– Játszottunk picit a fiúkkal – jött a válasz.

Dalmata Mama szörnyülködve, de elindult a kiskutyával a versenyre.

– Nincs valami hozzáfűzni valód? – húzta össze szemöldökét Pempi apukája.

– Csak játszottunk – válaszolta ártatlan tekintettel Pempi.

Természetesen Teodor Papi sejtette, hogy mi áll a fennforgás hátterében. Végül csak ennyit mondott.

– Ügyesen megoldottátok.

Végre Pempi és Suba pingpongozhattak egy jót. Annyira belefeledkeztek a játékba, hogy lassan rájuk esteledett. Nem sokkal később Dalmata Papa és Borisz igyekeztek hazafelé a horgászatból.

Borisz Pempiékre sandított, és elmosolyodott. Izgalmas nap volt a mai, de szerencsésen megoldódott minden. Rövidesen Dalmata Mama és Bozsó is megérkezett.

– Második lettem! – mutatta Bozsó büszkén az oklevelét a fiúknak.

– Milyen okos vagy! Gratulálunk! – vágtak egymás szavába a fiúk.

Pempi lefekvés után azon gondolkodott, vajon milyen lenne, ha neki is volna egy ikertestvére. De hiszen Suba pont olyan, mintha az ikertestvére lenne. Az elmúlt kalandokra gondolt, és a sötét szoba hirtelen megtelt halk nevetéssel. Minek is neki ikertestvér, mikor ilyen barátja van. Magára húzta a takarót, és csendben elaludt.