Menyus

Balatoni István

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Dr. Szaszúr Szabrina

Külön köszönet Szűcs Lászlónak és Tőzsér Jánosnak, hogy mindenben segítségemre voltak.

Hol is kezdjem? Mert a tisztelt olvasó megérdemli, hogy hitelt érdemlően rekonstruáljam a dolgokat, vagy hogy is mondják! Nehéz gyerekkorom volt! Már a születésem körül bonyodalmak adódtak. Később aztán többen is egyhangúan sajnálkoztak azon, hogy Anyám nem ült fel, mikor már kibújt a fejem. Szóval, amikor születtem, drága jó Anyám éppen feküdt az Apám által összeeszkábált fekvőalkalmatosság szalmazsákján. Fölötte, ahogy egy rendes tanyasi vályogházban illik, igen szép képek lógtak a falon. Balról volt Szűzanyánk képe, szép aranyszínű glóriával a feje körül, jobbról meg a megváltó Jézus urunké. Köztük volt három apostol, akiknek nem volt semmi a fejük felett, még csak  röpködő  angyalok  se.  Később,  amikor  már  az  értelmem  nyiladozott,  és  szóvá  tettem  a hittanórán, egy hatalmas parasztnyugtató kíséretében a plébános úr felvilágosított, hogyha lennének ott angyalok, azok nem röpködnének, hanem köpködnének. Nem igazán értettem a dolgot, mert én már úgy tanultam, hogy akit az arkangyal letaszított, annak szarva is van, meg az ábrázata is fekete.

Ezeknek meg egészen emberi ábrázatuk volt. Még akadt olyan is közöttük, akinek olyan barátságos szakálla volt a pofáján, mint a Mikulásnak az iskolai ünnepségen. Azt hiszem, azt hívták Marxnak.

Hülye név egy szentnek belátom. De nem én neveztem el a bibliai szereplőket. És még volt ott egy Engels nevű is. Meg egy másik is. Na, az valóban, azzal a sunyi pofájával meg a hegyes szakállával nem kimondott szentnek való.

Na de hát, ki vagyok én? Adtam-e már festőnek ecsetet a kezébe, hogy kivehessem belőle? Aztán, aki tud Mikulást festeni, az tudhat krampuszt is. Nem igaz? Minden esetre, amikor nem látta senki, a biztonság  kedvéért  letérdepeltem,  és  hozzájuk  is  imádkoztam.  Mert  engem  nem  olyan  könnyű

becsapni. Láttam a városban, amikor a hívők május elsején ezeknek a szenteknek a képével vonultak a körmenetbe.

Hogy a szavamat ne felejtsem, Anyám vergődött a szalmazsákon, és éppen velem vajúdott.

Mellette topogott anyai Nagyanyám, akit Apám jóindulatúan befogadott a tanyára.

Igaz, a tisztaszobába nem tehette be a lábát, mert ízlés is van a világon, de hát a Foltos nevű

bakkecskénkkel jól megvoltak az ólban. Amúgy meg Apámmal sem volt igazi vőm-uram kapcsolata, mert Apám, ha valami előre nem látható véletlen folytán összefutott vele, naponta ötször-hatszor, mindig élt az alkalommal hogy kifejtse véleményét az Öregasszonyt illetően. Általában a konzultus úgy zajlott le köztük, hogy Apám szólította meg:

− Hallja! Maga ollan csúnya, hogy az istállóba be ne tegye a lábát, mert ha meglátja magát az ökör, hát még visszahúzza a szarvát!

Ezek után Nagyanyám válaszként köpött egyet. De mindig csak akkor, mikor már Apám nem láthatta. Eleinte kísérletezett a nyilvános vélemény kinyilvánításával, de már alig maradt foga. Mert Apám nem igen tűrte, hogy asszonynépé legyen az utolsó szó. Pedig amúgy békés természete volt.

Havonta csak kétszer ütött le csikóst a Kurgye Pista kocsmájában. Késelésre meg csak jelesebb ünnepnapokon kerített sort.

Szóval  Anyám  már  sivalkodott  rendesen,  mint  a  márciusi  malac,  mikor  a  testvére  elveri  a csöcstől, Nagyanyám meg összeszedte a bátorságát, és eltátotta a pofáját, hogy egyszerre lehetett látni mindkét még meglévő fogát:

− Te sömmirekelű! A felöségöd itten kínylódik, te mög döglő, mint az uradalmi barom itatás után!

Apám felemelte a fejét, és megszólalt:

− Magi néköm ugat, vagy a házat őrzi? Néköm maga ne krákogjon, me mögvágom, hogy mire az Istön mögtanájja, mögbüdösödik!

Szó-szót  követett,  de  végül  Nagyanyám  csak  elérte  a  szándékát,  hogy  Apám  elinduljon  a bábaasszonyért. Azt sem bánta, hogy közben a meglévő fogállománya feleződött.

Így aztán Apám fölcihelődött, felnyergelte Laci nevű kancáját és elindult a vajákos asszonyért!

A bábaasszony szerencsére éppen a szomszéd tanyán lakott, ami gyorsléptű lovon alig kétnapi járóföldre volt. Így ha éppen nem akadt más dolga, még idejében visszaérhetett volna vele. De mint szokás mondani, Isten útjai kifürkészhetetlenek! Apám összetalálkozott útközben vándorcigányokkal, akik helységről-helységre vándorolva táncokkal, mutatványokkal és csencseléssel biztosították a mindennapi betevőjüket.

Volt köztük egy húszéves forma, szemrevaló cigánylány, aki tenyérből tudott jósolni. Meg is jósolta  Apámnak,  hogyha  rövid  időn  belül  nem  cseréli  el  a  kancáját  az  ő  rozzant  gebéjére,  a cigányvajda úgy szemen fogja vágni, hogy még majd a fényt se látja az alagút végén.

De  szerencsére  a  vajda  is  babonás  ember  volt,  és  hitt  Apám  azon  jóslatának,  hogyha  egy fertályórán belül nem kerülnek ki Apám látómezejéből, akkor olyan csapás fogja érni, hogy életében többször, két egyformát nem tud lépni.

Így aztán a cigánytábor szépen békében elvonult, miközben Apám gyomrát meg a tüdejét hozták összefüggésbe válogatott kórtani esetekkel. Így hát újra felcsillant a remény, hogy eljut a Küszös Jolihoz.

Mert  ezen  a  néven  keresztelték  meg  a  szerencsétlent,  aki  az  Úr  kegyelméből  és  a  maga szorgalmából a bábaság szép mesterségéig vitte.

Illetve csak felcsillant volna! De a remény meg a valóság azon a napon, más-más dűlőutakon járt.

Mert  azon  az  úton,  amin  Atyám  igyekezett,  éppen  szembe  jött  a  Cefre  Miska,  mindenkori ivócimborája.

Egymást ismerő tanyasi emberek úgy csak nem szoktak elmenni egymás mellett, hogy kalapot emelünk „oszt jóccakát". Hamar híre terjedne, hogy miféle firma, rátarti népség lett belőle. Így hát mindketten leszálltak a lóról, és illőképpen üdvözölték egymást. Előkerültek a kulacsok, a pipák, az elemózsiás tarisznyák. Mert tanyasi ember tarisznya nélkül sehová se ment. Még ha lóhalálában rohant sürgős dolga miatt, mint jelen esetben Apám is. Hogy ne veszítsen a drága idejéből, ami a születésemet befolyásolta volna, egy-két óra alatt elfogyasztották a kulacsok tartalmát, elszívtak vagy két pipa dohányt, és a kölcsönös jókívánságok közepette fölevickéltek a nyeregbe.

Csakhogy!  Az  ember  feje  belül  ugye  nem  kalendárium.  Meg  aztán  ivadék  sem  jön  állandó rendszerességgel. Mert a tanyasi asszony nem nyúl, hogy háromhavonta vessen almot! És tán ez volt az oka, hogy Apám összekeverte úti céljának eredetét. Meg hát, mert péntek volt. Ez a vallásos ember számára azt jelenti, hogy böjti nap van, amit be kell tartani. A tarisznyából meg már úgyis fölzabálták a szalonna jó részét a Miska bátyámmal. Gondolkodott, hogy hová is igyekezett.

Hát persze! Péntekenként szokott betérni a Rüsztös Julihoz.

Mert Apám a tízparancsolatból legalább négyet-ötöt betartott. Mikor hogy!

Attól függ, mikor mire volt szüksége. Péntekenként a hatodikra semmiféleképpen sem. Igaz a parancsolatokat nem kötötte dátumokhoz, de hát alkalom szüli a tolvajt.

Na, ez se igaz! Mert Apámat például az ő anyja szülte. Igaz csak egy alkalommal.

Ez a Rüsztös Juli, ez meg aztán megint egy úriaskodó finom vászoncseléd volt. Olyan szaga volt neki mikor kipucúlkodott, mintha a kisbíróné rózsáskertjébe járt volna az ember virágzás idején. Ezt onnan tudom, hogy hat-nyolc éves forma kölyök koromba már jártam Apámmal a vásárokra, és hazafelé  ha  csak  tehettük  betértünk  hozzá.  Nekem  mindig  jóféle  tésztával  kedveskedett,  amíg Apámmal átmentek a dolgozószobába valami üzletet nyélbe ütni. Mert Apám, az nem bírt a vérével!

Annak mindig valamibe benne kellett lenni. Hol egy jószág megszerzésében, hol a Juliban.

Aznap is a Küszös Joli helyett a Julihoz ment üzletelni.

Anyámnak meg egyre rosszabb lett. Meg hát azt mondják nekem is sürgős volt, és mivel már akkor talpraesett kölyök voltam, hát a magam erejéből jöttem a napvilágra úgy éjféltájt. Innen kezdve már hárman visongtunk egyszerre. Anyám a megkönnyebbüléstől, Nagyanyám az örömtől, én meg azért, mert több szólamban szebben szól. Miután megfürösztöttek, meleg takaróba bugyoláltak Anyám a keblére tett, én meg nekiláttam az anyatejet ízlelgetni. Ezt a pillanatot Nagyanyám a későbbiek folyamán még sokszor fölemlegette olyasformán, hogy:

− Anyád is a csöcse helött inkább gránátot nyomott vón a szádba!

Az ellenséges viszonyunk kiváltó okáról majd később kívánok szólni. Mert azért volt lelke a vén csoroszlyának, még ha sötét is. Apám sokszor emlegette:

− Magát azí nem viszi el Lucifer, me annak is van gyomra! Illen rusnya fíreg még a pokúba is csak farsangkó kő.

Tény  és  való  hogy  szegény  jószágot  a  teremtő  akkor  alkotta,  mikor  már  minden  épkézláb ötletéből kifogyott azon a napon.

Csak akkor meg miért küldte emberek közé? Hát nem volt a pusztába elég hely? Mert, hogy a paradicsomba nem kellett, megértem. Teljesen másképp alakult volna a történés, ha ő lett volna Ádám párja. Mert amennyi esze volt, úgyis a kígyót ette volna meg. De tudta jól a Teremtő, hogy mit kell cselekedni!

Ezért  a  csúfságért  egy  férfiember  oldalbordáját  sem  szabad  föláldozni.  Itt  a  földön  meg halandóként majd el lesz valahogy!

Feltámadáskor meg majd megpróbálunk beleszólni a dolgok folyásába. Ha én leszek ott a kapun álló, úgyis a sor végére parancsolom!

Ha meg már csak ő van hátra, hát akkor szépen kiteszem a kapura a táblát, hogy TELTHÁZ!

Tudom már előre az ábrázatát. És ettől a szívemet elönti a melegség! Mert hogy a szája kifordul, mint  a  lavór  széle,  abban  olyan  biztos  vagyok,  mint  abban  hogy  engem  meg  az  angyalok

beprotezsálnak valamiféle előkelő állásba.

Szívem szerint a konyhán dolgoznék leginkább, mert halandó koromban volt rá példa, hogy lapos hassal kellett nyugovóra térni. Öreganyámnak meg küldenék a kapun kívülre konzervet. De nyitót már nem! Maradt neki egy foga Apám kegyelméből, hát találja föl magát!

Hogy a fonalat el ne veszítsem, divatos szóval élve, feküdöztem Anyám keblén! Táplálkoztam, meg aludtam. Ezt a két dolgot fölváltva csináltam, nem egyszerre. Nehogy bárki is elkeveredjék!

Vagy egy hét után előkerült Apám is, markában a Küszös Joli nyakával.

Joli néném képe meg már fekete volt, mint a bányavágat a műszak végén. Az egyik szeme meg öt sorral följebb olvasott, mint a másik.

Mert Apám résnyi helyet sem engedett. Azt mondta:

− Ahun a levegő bé jut a tüdöjibe, ott a hang is kigyün a gigáján.

Mert rosszkor tért be hozzá Apám. Éppen a plébános úr tette nála szolgálati kötelességét.

Gyóntatta az áldott asszonyt.

A plébános úr a tisztaszoba közepén állt, Joli néném meg előtte térdepelt, aztán úgy gyónt. Csak Apám nem tudta, hogy miért van Joli feje a reverenda alatt. Az meg csak mormogott, hogy:

− Mmm, mmm.

A tisztelendő úr meg olyan hangokat hallatott, mint a malacait hívó anyakoca.

Várt, várt Apám, de hát ki tudta, hogy a Jolinak mekkora lehet a bűnlajstroma! Mikor kifogyott a türelemből, elordította magát.

− Ide figyejjé Joli! Ájtatoskoggyá máskó! Most mög kapd össze magod, oszt lódulj, me az asszony fialni készül!

Joli néném a meglepetéstől, meg az ijedtségtől abban a szent minutában szájzárat kapott.

Állítólag a tisztelendő úrnak először a fülei pöndörödtek be, mint a disznónak pörköléskor, aztán a szeme csusszant kijjebb, mint a sublótfiók, végül meg olyan formán kezdett el nyüszíteni, mint a cséplőgép nagykereke mikor csúszik rajta a szíj.

De az én Apámat ilyen semmiségek nem igen érdekelték. Kiadta a verdiktet! Oszt punktum!

− Ha jót akarsz magodnak Joli, vödd az irányt a tanyánk felí! De úgy ám hogy láboid kipörögnek, füleid hátracsapódnok, ajtószárfa mög kiszakadjon!

A bába meg már kezdett magához térni, így hát Apám megkapta a nyakát neki, hogy elejét vegye a szóáradatnak.

Mert ennek a bábaasszonynak messzi földön híres volt a lespenyője!

A rossz nyelvek szerint, ha egyszer meghal, a pofáját úgy kell majd agyoncsapni.

Így hát Apám jogos önvédelemből kényszerítő eszközhöz kellett, hogy folyamodjon.

A tisztelendő úr meg magára maradt, amit hívő ember megérthet. Úgy látszott ő is gyónni készült, mert mióta a Joli kimondta az áment, már ő is térdepelt.

Ott tartottam, hogy megjöttek a tanyára. Mikor Apám valamennyire engedett a szorításon és visszatért a fejébe a vér, fölfúvódott a mejje, mint nyúl a friss lucernától. El kezdte pocskondiázni a famíliámat egészen addig, mígnem egy kis segítséggel kétszer úgy megfejelte az ajtószárfát, mint kezdő hableány a korallzátonyt.

Onnan kezdődően már tudta, hogy mi a dolga. Hamar tojást kért, amivel gyöngéden kocogtatni kezdte a homlokomat, s közben meg kántálta, hogy olyan szép legyen az arcom, mint ennek a tojásnak a héja!

Nem tudni már pontosan hogy a szárfa becsapódásától, vagy a kezdődő agylágyulástól nem vette észre, hogy pulykatojás van a kezében.

Mindenesetre a kívánsága teljesült!

Még  ellátta  Anyámat  jó  tanácsokkal,  olyannal,  mint  ha  igen  vértelennek  látszanék,  akkor hempergessen meg csalánban, meg ha főpuffannék, kenegesse az alfelemet cseresznyepaprikával.

Még mondta neki azt is, hogy tegyen engem a hasas göbe elé, oszt ha a jószág elkezd morcogni, akkor gyorsan kenjen be egy kis disznóganyéval, mert az majd később megóv a pikkelsömörtűl, meg az ótvarosságtól! Ennyi hasznos jó tanács után igényt tartott a jussára, amit Apám visszakézből nyomban meg is térített néki.

Miután becsülettel el lett rendezve a szolgálata, megindult az ajtó felé. Még kétszer nekiment a szárfának megszokásból, oszt a végén csak kitalált rajta.

Ezek  a  dolgok  után  elment  jó  pár  esztendő,  már  kezdett  a  fülem  kajlásodni,  mikor  Apám megszólalt, hogy most már ideje lesz, ha eljárok véle a vásárokba, mert őt is ilyesforma kölök korába szedte ráncba az ő apja. Nekem jobb lett volna még otthon kergetőzni a Nagyanyámmal, mikor üldögélni  szokott  a  kis  sámedliján,  oszt  nem  tudva,  hogy  a  közelbe  ólálkodok,  megnyugodva fejtegetni szokta a borsót.

Nyár lévén csak egy szál könnyű atléta fedte azt a fonnyadt felsőtestét. Olyankor suttyomban a háta mögé lopakodtam,, és a nyár elején született kölökmacskák egyikét, rendszerint a cirmos színűt, a hátára hajítottam. A kölökmacska az ösztönétől vezérelve, amúgy rendesen beleakasztotta a körmét az Öregasszony löttyedt bürkéjébe, mert valahogy meg kellett néki kapaszkodnia. Az utána lévő események nekem már nem okoztak meglepetéseket, de ha valami idegen járt éppen a közelbe, mind a kék eget kezdte el fürkészni. Mert az Öregasszony megszívta magát levegővel, oszt ami a torkán kifért.

Olyankor becsületes pontossággal tudta utánozni a városi légoltalmi sziréna hangját. Miután megtudott  szabadulni  a  macskától,  hol  a  sámedlit,  hol  a  vájdlingot,  amibe  a  borsót  pucolta, hajintgatta felém! De ő is tudta, hogy nem sokat ér el vele. Sose talált el, mert szerencsétlen olyan kancsal volt, hogy mikor rítt, a hátán folyt le a könny. Egyszer meg, egy vasárnapon, elvitt magával a templomba szentmisére. Ültünk az egyik sorban, ahol ő szokott. Az előttünk lévő imapadnak dupla asztallapja  volt.  A  fölsőt  föl  kellett  hajtani,  és  ahhoz  lehetett  a  Bibliát,  meg  a  szent  énekeket tartalmazó kottás füzetjét támasztani. És ugye, milyen egy kölök? Hát én is játszadoztam véle. Hol lecsaptam, hol fölhajtottam. Ami némi zajjal járt.

Többször rám szólt szülém, és kilátásba helyezett egy olyan nyaklevest, amit még az utókor is tanulni fog a történelem könyvekből!

Ezen feddése komoly hatással nem volt rám, és ő is tudhatta a közmondásból, hogy az erőszak erőszakot szül! De véleményem szerint mégse ismerte, mert meg merészelte tenni, hogy idegen népek előtt megütött. Én azt mondom, ne tette volna! Sokkal jobban jár.

Már törtem is az agyam hogyan is kellene megtorolni az engem ért megbecstelenítést.

Aztán eljött annak is a pillanata. Szülém letérdepelt egy imához és kissé előredőlt.

Egy pillanatig se haboztam. Ahogy egy kölök erejéből tellett, lecsaptam a fölhajtható imádságos padlapot.

A hatást semmiféle halandó embernek még a pokolba vezető úton se kívánom.

Aki már hallott üzekedő szarvasbikát, az tudhatja az Öreganyámból kiszakadó hangok első sorait.

Aztán elkezdte utánozni a hangját a vaslapátnak a betonjárdán. Végül úgy bugyborékolt, mint a tehén a Tiszában, akit elkapott a sodrás.

Merthogy  a  tisztelt  olvasónak  fölnyissam  a  szeme  héját,  tettemmel  a  két  lap  közé  csíptem nagyanyám mindkét csöcsét! Na, ettől az affértól kezdődően mi már csak úgy voltunk egymással, hogy jobb volt a cserpákunkra is figyelni.

Mert lehet, hogy egyikünk takarásból figyelte a másikat, (rendesen én) és ha kedvező volt a széljárás a másik már szorult is (általában ő).

Nekem könnyebb dolgom volt, mert Nagyanyámnak a kezén kívül mást nemigen ért szappan. Azt is csak akkor, mikor Anyámnak a fonóba kellett menni, és a vecsernyákot Öreganyámnak kellett Apám elé tennie.

Mert Apám nemigen szeretett abból enni, amihez az Öregasszony keze ért. Ez a szokása később rám is rám ragadt. Főleg mikor Nagyanyám a fürdetésemkor, általában kétnaponta, a bandzsa szemeivel, amiről sose tudtam, hogy kire irányul, Anyámra, aki fürösztött, vagy rám, aki a fürösztés sértettje voltam, olyan sunyin körbetekintgetett, és azt mondta:

− No, ezé kár vót letóni a gatyáját Apádnok!

Nem igazán értettem az ugatását, de mivel tudtam, hogy az ő agya bomlásával már én sem tudok mit kezdeni, megelégedtem azzal, hogy lepisáltam a keszkenyőjét, amivel a homlokát borogatta.

Apám látva, hogy ebből a kapcsolatból előbb vagy utóbb, (inkább, előbb ha rajtam múlik) még tragédia lesz, egy nap megajándékozott egy parittyával. Rajzolt az öreg diófánkra egy hatalmas kört, és azt mondta, próbáljak a közepébe találni.

Mit mondjak? Egy órán belül úgy ment a dolog, mintha erre születtem volna. Így hát keresni kellett valami komolyabb kihívást.

Nagyanyám éppen az udvar közepén pucolt egy kakast, amit a tisztelendő úrnak szánt ajándékba (Apám tudta nélkül).

Terpesztésben hajolt a vájdling fölé, oszt úgy kopasztotta.

Én meg csendesen kerültem egyet, hogy a háta mögé jussak, mert onnan sokkal pontosabb volt a rálátásom.

Igaz, hogy könnyebb dolgom volt, mert az alfele sokkal nagyobb volt, mint az öreg diófán a kör, de a mozgó célpont kihívása túlságosan csábítóbb annál, hogy figyelmen kívül hagyhattam volna.

Összeszedtem tehát minden tapasztalatomat, és megcéloztam.

A kavics becsapódását csak én hallottam tisztán, de ami utána történt azt már az angyalok az égből is tátott szájjal bámulták.

Nem gondoltam volna, hogy az öregasszony egyszerre képes nyeríteni, mekegni, meg bőgni, mint a marha. És mindezt úgy, hogy közbe meg úgy fickándozik az udvarba, mint egy fékevesztett kiscsikó, akit először engedtek ki az istállóból a kanca mellől egyedül!

Azt hittem sose csendesedik már el, de ahogy a szállása, a kecske ól felé vette az irányt, kínjában elfelejtette lehúzni a fejét, aminek az lett a vége, hogy hanyatt vágta magát, mint én, mikor a pünkösdi búcsúba nem kaptam meg a mézeskalácsszívet, amin egy huszár volt, meg egy kis tükör.

Még vagy öt percig fetrengett, és már azon voltam, hogy megsajnálom. Odamentem hozzá és elég emberi módon odamorogtam rá:

− Mán mögint mi a bajod? He?

Aszondja, hogy mögcsípte egy bögüly. Mondom:

− Akkó mátó te is füröggyé! Me a bögüly szagra mögy. Oszt, hogy kerűté a fődre?