Szem_be_szél

– magok, rügyek, gyökerek –

fa

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Nagy Sára Kata

Nyitány

... mert magam nem lehetek...

fa

Kisbetűvel, mint fű, fa, virág, akik ugyanolyan élőlények, mint az ember fia, lánya.

Kisbetűvel, mint nemecsek ernő, aki élete árán is hű maradt elveihez, barátaihoz, hazájához.

Kis (apró) betűvel, mint az áfiumok használati utasításaiban elrejtett igazság.

Kisbetűvel, mint az az elsuttogott szó, gondolat, ami az emberekben nő hatalmassá.

Kisbetűvel, mint aki nem érdemel nagyot.

Kisbetűvel, mert így szeretem!

Mert minden sora igaz lehetne, minden igaz sora lenne.

A kötetet ajánlom Lustinak és minden – betűre elszánt – olvasónak!

www.facebook.com/favilaga ulmusm@gmail.com

Rátalálás

Kere-sem Keresem,

mi sosem volt enyém,

hogyan kereshetném,

ha nem érintette tenyér?

Valójában őt keresem, valójában őt keresem?

S ha ráleltem,

megtaláltam-e vajon,

vagy csak vakon

húztam sorsjegyet?

Saját talál-mány,

működik-e,

lelket belé hitem

lehel, párnán

dajkálom nyári estén

csillagtüll alatt,

pőre testét

hajlítom makacs

kontúrba, mintha valami derengne. Szavait

innám a hajnali köd elől, csak csendüljön,

még oly’ halkan is,

leheletbe veszőn.

Mikor majd a

holnap reggele

végleg marasztal, lényed végtelen,

terített asztal,

már nem kereslek –

se szóval, se tettel, se gondolattal –

kezed kezemben

hínárlakat,

oldhatatlan.

Érintés (álomív) Jáspis szemeid égre kacagnak iker csillagaként fogyó holdnak egész éjszaka benned fürödnek egész éjszaka rólad merengek Miért e földre szült meg anyám miért csak álmom rajzol sután égbolt ívén táncot járnék nappal csöndben véled hálnék S mikor léted teljesülne forrón ölelnél kebledre egy lenne köztünk az anyag új hajnalra új virradat

Az utcasarkon Vártalak.

Az utcasarkon.

Hogy egyetlen utadat

el ne mulasszam.

Üres szotyolahéjként

elhajigált perceimet

a szél még ott kavarja.

Holnap tökmagot hozok, és nagykabátot öltök, hogy hajnalig várhassalak, a hidegbe forduló szél megszégyenülten

ne kergethessen haza.

A derengő utcakőre remélem előrelopódzó árnyékodat…

az utcasarkon kockakövek hordoznak

hátukon kontúrod éled minden koppanással közelebb a sarkon túl illatod ígérget pitvarban szaporul a szinusz lebenyben super lativus hág omló vágyhegyeket mióta várlak egyre több levelet kerget a szürkület bíbor szele szoknyád

ledér táncának ráncaiba kapaszkodva kerülget

és sodor egyre közelebb –

váratlan toppanj be (szívembe) fonódó karjaiddal zabolázz meg elcsent csókokkal csitíts óvatlan szavakkal simogass míg csak árnyékomat

el nem mossa az idő

a kopott ház faláról

ahol várlak

vártalak

Jégbe fagyott már...

Jégbe fagyott már a kispatak, hó fedi a távoli csúcsokat, elbújt minden árva kismadár –

zord a tél.

Csak szívem mélyén pislákol a láng, szerelemmel szított hű parázs, csak teérted égek kis virág –

merre jársz?

Ugye elhoz majd a friss tavasz, ugye örökre velem maradsz, míg csak élünk nem fogy el a báj –

mely (meg)babonáz.

Mese Rajzolok neked egy partot, a víz fölé felhőket,

s közöttük pillangó száll tova.

Te is rajta vagy a képen, mosolyod az ég kékje, nevetésed a csobogó víz kacaja.

Vigyázz, pillangó, mert megfoglak!

Vártalak Ültem az árokparton,

s a hegyek mögé sóvárgó lélekkel vártam rád.

Az első óra lassan telt el, az út pora ölembe fészkelt.

Az éjszaka sötétbe burkolt, hajnalra harmatcseppek fürösztöttek.

Másnap napsugarak simogatták cserzetté bőröm,

s tudatomba beköltözött az első hangya.

Aztán teltek félszeg hetek, majd fürge hónapok,

lábam mélybe gyökeret eresztett, testem vadon magot termett, karjaim az égbe szálltak, s fejembe fészket rakott a madárdal.

Az évek így jártak,

egyre több virággal,

egyre több bogárral.

S mikor az érlelő nyár elhozott, talpad finoman rajtam tapodott, lombjaim arcodra mosolyt rajzoltak, s árnyaim tarisznyádba loptad.

Belül én is elmosolyodtam, lám, nem hiába virrasztottam, s a közelgő ősz elé utadra

legszebb szirmaim hullajtottam.

Megérkezés

eredendő

ma utánad eredtem

cseppenként koldult ér szűretlen mosoly

bőrabroszodról

kínáltál tisztáson

s patakká duzzadva

csobogott kacajod

fülembe' füvekre

szőtt lombágyad

ringatott el, ahogy

szelíd folyó dajkálja megfogant fodrait

egymásba fonva

a karok-lábak árnyain megpihenő pillanatot

az idő tengerében:

megérkeztem

végre egy vagyok

Veled

T. XIII.

Rám nevetsz, mosolyod betölt, lépteid álomba ringatnak, a boldogság határán

valóságos álom vagy.

Kezedet fogom, a szél ölel, lobogó hajad betakar, hozzád futok, rejtsél el, a világ nem vigasztal.

Kő lennék nélküled,

érezni oly’ csodás dolog, szerelmed szívembe

érzéseket lopott.

Te vagy én, s bennem

parancsodra rezdül az atom, több vagy, mint törvény, lelked fenn istenként ragyog.

Tekints le rám, s fogadj el hitvány földi társadul, szomjazom szerelmed,

imám csak érted gyúl.

Gyere Gyere, lejts a réten táncot, szellő vés szoknyádra napfény-árok ráncot –

Gyere, tárd kezed az égre, inged feszes ívén

bimbód selymet éget –

Gyere, ülj mellém a fűbe, felhőket számlálni

kipirultan, űzve –

Gyere, csukd szemed ölembe, így ringatlak óvón

álom-végtelenbe.

Pipacsnyár Záporod leszek,

nyári köntös, mi betakar, bársony éjfuvallat,

többé már nem érhet vihar.

Pipacsod kezembe rejtem, szirmait lecsókolom,

izzása éberen tart,

virágom nem adhatom!

cinke árnya emlőd íze ajkamon

szamóca nyárban

asztalom

volt tisztás

gyümölcsét kínálta

kérő számnak

pőrén fakult

alabástrom olvadásba

ujjaimmal zongoráztam lüktető dallamát

igen, meglesett

egy cinke

fenn a fán

Bürü Ha nem vezetnél sehová, csak kézen fognál,

mint patakot hűs égerliget, rejtekem senki nem fejtené meg –

ha magamhoz

rajtad keresztül futna az út, térdig tövises, de sosem hazug –

nem vágynék a világot jelentő deszkákra, minden percben néked játszanék, újra és újra meghajolva: bürüdön osonnék

a hétköznapok boldogságába.

Fél alma Te vagy a felem, ki nélkül magház-lelkem védtelen, mosolyom pőrén fénytelen, támasz nélkül

csak himbál a félelem.

Valaha egyek voltunk, mígnem sorsunk pengéje tudatlan-akarva kettészelt.

S bár darabolt volna hétrét, szeleteid gerezdjeimmel vegyültek, a tálkában újra egyesültek.

Hiába őröltek zápult fogak, martak petyhüdt gyomorsavak, szipolyoztak kiélt bolyhok, elmúlásod is felem volt.

Magjaink a földre hulltak, szelíd humuszba simultak, hetednapra ködfüggönyben almát rejtő hajtást hoztak.

Egye(l)sülés Sóhajorkánod zihálásom lüktető visszhangja,

mályvafakadásod ölelésem pírtalan jutalma,

őzgerinced íve

árnyékvetületem,

híd,

melyen végigaraszolva nyíló ajkaid meglelem.

Mélységed csúcsaim temetője, beléfekszem ím’ mindörökre, s leszek foganó magzat benned: anyát jobban

nem szerethet

gyermek.

Lejtő

Rezzenő emlőid boltíve forró lugasként vezet, cserepes szám köldököd kelyhéből ihat,

alámerülve nyelvem

szirmok után kutat,

s lehel rá csókot

mézédes ajakad.

Őszbe lépve Zizegő levéltetemek közt gázolok, megágyazott a Janus-arcú természet, nyoszolyánkra a dér ver erezett csipkét, köd szitálja sejlő pillanattá szépséged.

Tűzcsíkok futnak a venyigék szálain, kunkorodó szilákat metélnek, reggelente kormin illata tömjénez, mosolygó kökénnyé fanyarul szerelmünk.

Megjött az ősz, itt kopogtat, telhetetlen’ veri le a diót, ne hagyd, hogy kihullajtsam ujjaim közt, agyamból végleg kirostálja pelyva közé az idő, mit nekem adtál tavaszodon!

Gyújtsál télbe örömtüzet, menekítsd át puha fészkű

tenyeredben kismadár létemet.