Kosztolányi Dezső

Sötét bújócska

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-592-8

MOBI ISBN 978-963-453-593-5

TARTALOM

PILLANATKÉPEK

A MI NÓTÁINK

EMBER ÉS VILÁG

ÉLET

„A GYERMEK ÉS A BOLDOGSÁG”

MÉLYSÉG

ILLEMTAN

1933

ALAPFOK

NŐ ÉS KUTYA

SZÜRKE RAJZOK

ELBORULT TITKÁR

GAZDAG ÉS SZEGÉNY

REJTÉLYES ISMERŐSÖM

NAPLÓM

TÜKÖRPONTYOK AZ ÉJSZAKÁBAN

NÉPEK, GYERMEKEK

SZIGORÚ BETEG

TAPS

A KÖLTŐ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

SZABADSÁG

ÓDA A TELEFONHOZ

EMBER ÉS VILÁG

NYELVLECKÉK HANGLEMEZEN

„ERŐNKÖN FELÜL”

ALMA ÉS NARANCS

ŐSZINTESÉG

MACSKAKAPARÁS AZ ARCKÉPEMEN

VASÁRNAP

LJOVOCSKA

A GYERMEK

HITVALLÁS

VASÁRNAP

AZ ÉLET ARANYFÁJA

NARANCS

MŰLÁB

ERKÖLCS

KÉPESKÖNYV

A RÉGI FÖLDESÚR

NEVEK

A BUTA EMBER

TANÁCS

NAPLÓ

ANKERSCHMIDT JUN.

ŐSEMBER

EMBER ÉS VILÁG

TERI

INGYEN NYELVLECKE

A TÖRZSEMBER MEG AZ ÖREG NÉNI

TRUDE

EMBER ÉS VILÁG

A GYERMEK ÉS ÉN

PESTI PINCÉR

HAJNALI UTCA

EMBER ÉS VILÁG

KALAND

A HAZUG

KOLDUSOK

ÁKOMBÁKOM

A SZEGÉNY ROKON

SZOBOR

VONATON ALUDNI

NAPLÓJEGYZETEK

ÉLET ÉS SZÍNPAD

AZ UTOLSÓ KÖTELESSÉG

VADAK

SZÍNPADI JELENET

HATTYÚ HALÁLA

ÍRÁS AZ ÍRÁSRÓL

KÉPEK A GÖDÖLLŐI VILÁGTÁBORBÓL

DÉLIBÁBOS TÜNDÉRVILÁG TÓTÁGAST ÁLLÓ KÉPEKKEL

A MAGYAR ALFÖLD TÁBORAI A PUSZTÁK HANGULATÁT ÁRASZTJÁK

ELEVEN RUHATÁR A VILÁGTÁBORBAN

KÉPEK A CSERKÉSZ-VILÁGTÁBORBÓL

A KÖLTŐ UTOLSÓ SZAVA

ELLENVÉLEMÉNYEK

ÚTINAPLÓ

ÉLMÉNY ÉS EMLÉK

SZEPESSÉG

ÖRÖKKÉVALÓ ZSÍRFOLTOK

EMBER ÉS VILÁG

A BECSÜLETES CSERKÉSZ

HAJTŰ

TŰZ ÉS FÜST

EMBER ÉS VILÁG

A FÜRDŐTITKÁR

LABDA

BÍRÁLAT ÉS IRODALOM

ÖRÖKKÉ...

ÚTINAPLÓ

BÁBEL

LOVAK TÜKRE

NEMESKOSZTOLÁNY

EMBER ÉS VILÁG

KIRÁLY A SZÍNPADON

BESZÉLNEK-E AZ ÁLLATOK?

ÁKOMBÁKOM

MENYASSZONY

LEVÉL

A HALÁL SZÁLLÁSMESTEREI

„AZ ÖNGYILKOS”

EMBER ÉS VILÁG

UTOLSÓ SZÓ

BIZTOS

EGY VERS JELLEMZÉSE

ÁLMATLANSÁG

UTCAPAD

„VADONATÚJ FRAKK ELADÓ”

GYÖNGÉDSÉG

ÁKOMBÁKOM

VALAKI

IGAZSÁG ÉS SZÉPSÉG

HEGYEK

EGYÜTT A ZIVATARRAL

EMBER ÉS VILÁG

UTOLSÓ SZEREPLÉSÜNK

KÉT ÁLOM

EMBER ÉS VILÁG

SASFIÓKOK NEVELÉSE

ZENEKAR

MÉRTÉK

VIDÉK

TŐKE ÉS KAMAT

EMBER ÉS VILÁG

ÖREG, VIDÉKI TANÍTÓ

DICSŐSÉG

ORVOSI VÁRÓSZOBÁK

ELISMERÉS

GYÁSZ

ERKÖLCSI MAGAVISELET

LÉLEKGYÓGYÍTÁS

NÉVJEGY

HIDEG

LÉLEK

PESTI KÉPESKÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

CSALÁDI KÖR

FELESÉG

FÉRJ

ILLEMTAN

VILMOS CSÁSZÁRRÓL

1

2

3

4

5

6

7

EMBER ÉS VILÁG

OROSZOK

NYILATKOZAT

BETEGSÉG

EMBER ÉS VILÁG

A SZÓ HATALMA

INTELEM

BÓKOK

EMBER ÉS VILÁG

HARAG

DICSŐSÉG 1934-BEN

SZÓKÉP

EGY LEÁNY MEG EGY ASSZONY

TÁRSASÁG

LEGYEN VILÁGOSSÁG

DÉLUTÁN HAT ÉS HÉT KÖZÖTT

RAJZOK

TÁNC

KÉT FOHÁSZ

DICSŐSÉG

VASÁRNAP

ARCKÉP

A LEGEGÉSZSÉGESEBB LÁNGELME

IFJÚSÁG ÉS ÖREGSÉG

NÉMETEK ÉS FRANCIÁK

BOGLÁRFA

NÉVCSERE

IGÉK A SZENVEDÉSRŐL

1

2

3

4

5

6

A VILÁG LEGNAGYOBB MŰFORDÍTÓJA

CSÓKOK, KÉZCSÓKOK, NAGYMAMÁK ÉS KERESZTMAMÁK FERGETEGE

VILÁGNÉZET ÉS VIRÁGNÉZET

APOSTOL

RÉSZVÉT

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ARCUNK TITKA

ORVOSOK

1

2

NAPLÓ

ERDÉLY

BETEG ÉS ORVOS

HŰSÉG

SAS ÉS SASFIÓK

SZÓRAKOZOTT ANYA

ÁKOMBÁKOM

ZÁPOR

HIÉNAFOG

SÖTÉT BÚJÓCSKA

PESTI UTCA

SZÉPSÉG ÉS RÚTSÁG

HÁROM TÖRTÉNET

ÉG, FÖLD, LÉLEK

IRGALOM

EGY ÉVEZRED

MÁSODPÉLDÁNYOK

PESTI UTCA

EGREGY

NAPLÓ

A VERSENYÚSZÓ

TÖMEG

VASÁRNAP

VISZONYLAGOSSÁG

FÜRDŐI NÉVSOR

N. N. ARCKÉPE

KÖLTŐK 1934-BEN

1

2

3

4

5

6

7

SZOBROK BESZÉLNEK

EMBER ÉS VILÁG

DAL AZ IGAZSÁGRÓL

MILICA

POGGYÁSZOK

VASÁRNAP

KORLÁTLAN ÉS KORLÁTOLT

IGAZSÁG

AZ UTCASEPRŐ MEG ÉN

EMBERBŐR

1

2

3

4

BABA

VASÁRNAP

VÁNDOROK CSALÁDI IDILLJE

ÉN MEG A TEHÉN

AGGASTYÁN AZ ÉJSZAKÁBAN

REPÜLNI MANKÓ NÉLKÜL

EMBER ÉS VILÁG

„BOLDOG OTTHON”

BŐRÖND

BECÉZŐNEVEK

KÉT ÚTITÁRSAM

TÁNCOLÓ BETŰK

1

2

3

4

5

MATUSKA SZILVESZTER

1

2

3

4

5

6

7

8

SZERELMESPÁROK

A SZAMÁR ÉS TÁRSAI

DÉLSZAKI KALANDOK

AZ ELSŐ HÖLGY EZT A TÖRTÉNETET MESÉLTE EL:

A MÁSODIK HÖLGY EZT A TÖRTÉNETET MESÉLTE EL:

NARANCSSZÍN FELHŐ

1 500 000 000 BUTA EMBER

TIZENKÉT INGGOMB

ARCÉLEK

AZ UTAZÁS ILLEMTANA

EGY BECSÜLETES EMBER

A CUKRÁSZSEGÉD

ÁKOMBÁKOM

DERŰS, TÉLI DÉLELŐTT

ÖT PERC

EMBER ÉS VILÁG

VENDÉGEK

EMBERISMERET

ÚJ TÜNDÉRORSZÁG

HÓEMBER

NÉMAJÁTÉK

NAPTÁRAM

EMBER ÉS VILÁG

A VILÁG LEGHOSSZABB EBÉDJE

HÁBORÚ ÉS BÉKE

A BÖLCS SZAVA

AZ EZERSZEMŰ CÉZÁR

TEREFERE

EMBER ÉS VILÁG

UTÓKOR

MESE A ZÖLD DISZNÓRÓL

KÜLÖNVÉLEMÉNYEK

KÉRDÉSEK

LÁNGÉSZ ÉS KÖZÉPSZERŰSÉG

A KIOLVASHATATLAN VERS

KÉPEK A KÉPEKRŐL

TAVASZI MUZSIKA

ÁPRILIS BOLONDJA

TANULMÁNYFŐ

KIÁLTÁSOK

TENGEREN

APA

ÚTI EMLÉK

RÁGÓGUMI

TAVASZI SZÍNJÁTÉK A TENGEREN

A KERT

ÁKOMBÁKOM

JEGYZETEIM

ESŐS NAP FÜRDŐHELYEN

SEHEREZÁDÉ

TUDÁS ÉS TUDATLANSÁG

A DUHAJ ORVOS

KIRÁNDULÁSAIM

KEDVES

PILLANATKÉPEK

KÉT ARCÉL

SZÍNÉSZ

KÖVÉR NŐ

NÉMA MOZI SZÍVDOBOGÁSSAL

RÉSZEG EMBER 1935-BEN

A KÖZÉPOSZTÁLYRÓL

LÁZ

EMBER ÉS VILÁG

RABLÓ ÉS KÖLTŐ

A SZÖG

ZÁPOR

NEMZETKÖZI KÁVÉHÁZ

HÁBORÚ

VIDÉKI VENDÉGLŐBEN

HEGYI KISÖREG

NAPJAIM MÚLÁSA

ÁKOMBÁKOM

KÉT ZARÁNDOKÚT

VIDÉKI ŐSZ

1

2

3

4

5

6

7

SZERELEM

ARCOK ÉS KARCOK

TÖLTŐTOLLAM HALÁLÁRA

EMBER ÉS VILÁG

FEHÉR KRIZANTÉMCSOKOR

FÉRFIARCKÉP

IRODALOMTÖRTÉNETI POFONOK

TEMETŐ ÉS SÉTATÉR

LÓ

VERA MEG A CIGARETTA

KISMACSKA

MONDATFOSZLÁNYOK 1935-BŐL

TELEP

HIVATALOS JÁNOS

ISKOLAI DOLGOZATOK

AJÁNDÉK

ORVOS, BETEGSÉG, EGÉSZSÉG

ÁKOMBÁKOM

EURÓPA SORSA

CSALÁDI OZSONNA

VADREGÉNYES TÉL

SZERETEM...

A VÁNDOR

ARCKÉP

VÉR

TINTA

ÉLMÉNY

A MEGVADULT ÍRÓGÉP

CUKOR ÉS IRODALOM

JEGYZETEK

1 DE SENECTUTE

2 CHARLES HENRI MELTZER

ORVOS ÉS BETEG

ZSIVAJGÓ TERMÉSZET 1930

VIRÁGOK BESZÉDE

FÁK BESZÉDE

ÁLLATOK BESZÉDE

MADARAK BESZÉDE

BOGARAK BESZÉDE

ROVAROK BESZÉDE

LEPKÉK BESZÉDE

GYÜMÖLCSÖSKOSÁR

ÁSVÁNYOK BESZÉDE

DRÁGAKÖVEK BESZÉDE

PILLANATKÉPEK

Olyan fogai vannak, hogy minden, amit eszik, közéjük akad. Ha vacsorára hívják, csak egy részét fogyasztja el annak, amit szájába vesz, a másik – nem jelentéktelen – része a fogsorában marad. Vendégségek után otthon valóságos pótvacsorát piszkál ki fogazata réseiből. Ez eddig rendben volna. Csak az a felháborító, hogy ő ezeket a pótvacsorákat, melyeket illetéktelenül sikkasztott el, rendszerint el is költi, mégpedig kitűnő étvággyal.

Öreg, vidéki, nyugalmazott tanár. Sokáig készülődött a tengerre, de nem jutott el. Végre évek hosszú során addig rakosgatta félre nyugdíjfilléreit, míg egybe nem gyűlt az összeg.

Egy nyári reggelen harmadosztályú szakaszban ül feleségével. Felesége deres kontyot visel. Mindketten boldogok. Mosolyognak, beszélgetnek. Több napig csomagoltak erre az útra. Gondos leltár tünteti föl, mit hoztak szegényes, tiszta bőröndjeikben. A szükséges, különböző pénznemek, felesen elosztva pihennek ingük alatt, a keblükön, egy nyakukból lógó viaszkosvászon zacskóban, melyet hártyapapírral burkoltak be, hogy izzadtságuk se tehessen benne kárt.

Jön a kalauz, kéri a jegyfüzetüket. Lapozgatja, forgatja, előre-hátra, csóválja fejét. Megállapítja, hogy a füzet egyik szelvénye nem érvényes. Hiába minden magyarázat, nem enged.

– Büntetést kell fizetni – jelenti ki.

Erre a szóra: büntetés, az öreg tanár elpirul. Úgy, ahogy az öregemberek szoktak elpirulni, amikor igen indulatosak. A homloka lesz lángvörös. Megalázottan kotorja elő erszényét, leszúrja a büntetést. Egyébként csekélység ez, alig pár pengő.

Ettől kezdve mintha megváltozott volna. Komoran mered maga elé. Szégyene lassan emészti. Megbüntették őt, aki egy életet élt le becsületesen. Megbüntették, mint hajdan a rossz diákjait. Ha a kalauz azt mondja: ráfizetés, akkor nyilván csak bosszankodik. De azt mondta: büntetés. Úgy érzi, hogy büntetett előéletű. Vajon el lehet-e ezt viselni?

Egy szót se szól. Szeretne azonnal leszállni, hazafutni. Felesége, aki pontosan tudja, mi viharzik a lelkében, szintén hallgat. Csak a kezét, meg a kabátja szélét simogatja.

Amikor az ura órák múlva kimegy a folyosóra, idegesen követi. Attól tart – és nem oktalanul –, hogy szegény öngyilkosságot akar elkövetni, és kétségbeesésében még majd leugrik a robogó vonatról.

Egy paranoiás beteg ezt mondja az intézetben:

– Engem mindig kijátszottak. Gyermekkoromban szerettem a csirke nyakát. Ha szüleim néha-néha adtak, előzőleg minden alkalommal lehúzták a bőrét, csontig rágták, aztán a bőr meg a csont közötti részt – titokban – darált borjúhússal töltötték meg...

Mennyit sopánkodnak a mai gyermekek romlottságán. Hadd jegyezzek föl valami vigasztalót is.

Egy pesti négyéves leányka, este, minekelőtte elaludnék, így szól édesanyjához:

– Most majd imádkozom, hogy egészséges légy te, az apa, a bátyám, a néném, a dadám, mindenki az egész világon, senkinek se legyen semmi baja, de azért a doktor bácsik is meg tudjanak élni.

Angyali.

Pesti Hírlap, 1933. január 8.

A MI NÓTÁINK

Vázlat egy tanulmányhoz

Régóta tűnődöm azon, hogy tanulmányt kellene írni mulatós cigánynótáinkról, melyeket szakadatlanul muzsikálnak, dalolnak, fütyörésznek köröttünk, s meg kellene vizsgálni, hogy mit jelentenek nekünk. Körülbelül tízezer ilyen nótánk van. Közülük százat valamennyien tudunk, dallamostul és szövegestül. Közönyös, hogy mit érnek ezek. Azzal se törődnék, hogy magyarosak-e vagy németesek, hogy népdalok-e vagy műdalok, vagy népies műdal-ok. Ezt döntsék el avatott zenei tekintélyek. Korukat se firtatnám. Általában régibbeknek vélik, mint valóban. Vannak olyanok, melyek kétszáz évesek, s olyanok is, melyek alig ötven-hatvan évvel ezelőtt keletkeztek, noha úgy rémlik, mintha az idők kezdetétől fogva itt zengtek volna. Ez szintén nem tartoznék tanulmányom keretébe. Tanulmányom lélektani lenne, s csupán azzal foglalkoznék, hogy hatnak nótáink az itt élő közösségre.

Hogy vannak és hatnak, az tagadhatatlan. Bölcsőnktől koporsónkig kísérnek bennünket. Figyelhetünk rájuk elandalodva vagy undorodva, mindegy: öntudatosan, öntudatlanul bennünk szunnyadnak. Egy magyarról, aki azzal kérkedik, hogy egy nótát se tud, végül mindig kiderül, hogy ugyanannyit tud, mint a többi. Én se sokat cigányoztam, hajlamomnál fogva pedig nemigen vonzódtam ehhez a népszínműi tárgykörhöz, mégis bátran állhatom a versenyt e tekintetben híres korhelyeinkkel, akik megannyi tükröt törtek össze, s megannyi nagybőgőbe belerúgtak. Köröttünk vannak ezek a nóták, nem védekezhetünk ellenük, a levegővel szívjuk magunkba. Majdnem azt merném állítani, hogy amint az ókori görögséget egy érzelmi és egy szellemi közösségbe forrasztották azok a dalok, melyeket rapszódjaik énekeltek Akhilleuszról és Hektórról, vagy a finnséget már évszázadokkal ezelőtt összekovácsolták a Kalevala akkor még töredékesen kóválygó versei, azonképpen minket is végzetesen egybefűznek cigánynótáink, és egységet teremtenek közöttünk, akik egyébként oly kevésben tudunk megegyezni. Úgy vesznek körül bennünket, mint valami monda, mint valami hitrege, mint valami vallásos áhítat, mely hatalmasabb nálunk. Ilyesmin nem uralkodhatunk értelmünkkel. Hiába tudjuk, hogy a zene néha gyarló, és a szöveg még gyarlóbb, mind a kettőt tartalmassá teszi a hagyomány kegyelete. Annyi élet itatja át őket, annyi elfajzott fájdalom és vidámság, annyi semmivé párolgott keserűség és féktelenség, annyi soha meg nem virradó duhaj éjszaka, annyit énekelték már mások, akik előttünk jártak, és ma nem élnek, annyit hallgattuk mi magunk is, talán még csecsemőkorunkban, amikor bölcsőnkben toltak el bennünket egy lakodalomra, hogy az, amit hallunk, sohasem elsőséges élmény, hanem azonnal emlék is az, amit érzünk, messzire nyúlik vissza lelkünk őskorába, mely felett köd és fény imbolyog. Így történik, hogy ezekből a nótákból egyszerre kilépnek azok az alakok, akik csak éppen oda vannak vázolva – vagy mázolva –, de bennünk születésünktől kezdve élnek, s nemzedékről nemzedékre öröklődnek, mint egy monda, hitrege, egy vallásos áhítat alakjai: a leány, aki az ormódi temetőben elvesztette piros bársonykeszkenőjét, a kondorosi öreg bojtár, a hetyke, fiatalságában őrjöngő, rokonszenves jogász, akit mindig agyon akarnak ütni, de hát sohase sikerül, és a jogász legnagyobb örömünkre mindig kiugrik az ablakon. Valóbbak a valónál ezek az alakok. Emlékszem, hogy mikor évekkel ezelőtt Pápára vetődtem, s az ottani kollégiumban műveltségünk nyomdokait bámultam, és Petőfi, Jókai szárnypróbálgatását olvasgattam egy önképzőköri díszkönyvben, állandóan izgatott az a gyermekesen-együgyű, megfoghatatlan, de annál erősebb remény, hogy a pápai utcán, melyet azóta is „söpörnek”, meg fogom majd pillantani valahol a „tizenhat esztendős barna kislányt”, akit szilaj éjszakáinkon, viszkető jókedvünk rakoncátlanságában, tréfából „hatvankét esztendős barna kislánynak” csúfoltunk, noha tudtuk, hogy örökké tizenhat esztendős, és örökké a „regiment után ballag”, mert felette csodálatosan megállt az idő. Csodálatos világ ez. A nóták sorfoszlányai a gondolattársítások végtelen változatát keltik bennünk életünk legkülönbözőbb helyzeteiben. Amit az iskolában tanultunk, felületes cafrangként fityeg rólunk. Ezek azonban mélyen belé vannak ágazva kedélyünk televényébe, s ott csíráznak és sarjadzanak. Hányszor gondolom egy közönyös legyintéssel: „Gombház”, s hányszor mondom, vagy inkább érzem, akaratlanul is, kétségbeesett levertségemben, amikor semmiféle európai remekíró nem elegendő lelkiállapotom kifejezésére, hogy „Megvirrad még valaha”.

Tervezett tanulmányomban, melynek most csak szeszélyes vázát közlöm, tüzetesen elemezném az egyes nótákat, főképp azt a sajátos, külföldieknek merőben megfoghatatlan szertartást, ahogy mi mulatunk. Tévedés azt hinni, hogy a szövegek betű szerint hatnak reánk. A szövegek sokszor idegen ízűek, érzelgősek, semmi közük az igazi néphez, afféle regényes, álnépies hamisítványok, melyek a negyvenes években divatoztak. A lélek nem is olvad egészen beléjük. Felettük vagy alattuk csapong, magasan, a szemlélődés fellegeiben vagy mélyen lenn, a dévajkodás, a gúny, a fintor földszintjén. Maga a szöveg és dallam nemegyszer ellentmond egymásnak. Mi is csak játszunk velük, kacéran és szemérmesen is. Vidámra fordítjuk a szomorút, s a vidámat szomorúra. Dölyfösen megvetjük azt, ami fontos, és haláloskomolyan vesszük, ami nem fontos. Az ősi jelképekből – a borból, a búzából, a szerelemből – holmi parlagi bölcselet körvonalai alakulnak ki. Ez a bölcselet gyakran túlontúl érzelmesnek látszik, de nem az, s gyakran anyagiasnak is látszik, de akkor talán a legérzelmesebb. A régi szerető, aki hajdan piros csizmát viselt, azért kénytelen mezítláb járni, mert tisztelője megvonta tőle anyagi támogatását, de ebben a kissé vaskos s kétségtelen udvariatlan megállapításban mennyi hódolat van, mennyi csók és mennyi új piros csizma ígérete. Kimutatnám, hogy egy ilyen nóta hallatán mindannyian, akik e csillagok alatt növekedtünk, egyetértünk, és pontosan egyet érzünk is. Ez a mi iskolánk, és ez döntő a mi regényes életszemléletünkre. Mindegy, hogy hány egyetemet végeztem és hol, nekem az igazi mulandóságot csak az a három sor érzékelteti meg, mint itt bárkinek, hogy „Szép asszonynak, jónak, Büszkén járó lónak Kár megöregedni” – s ez jut eszembe először és nem Horatius és nem a Carpe diem! Olykor sivár környezetbe kerülök, olyan emberek közé, akikkel egyetlen közös élményem, olvasmányom sincsen. Nem is tudok velük társalogni. De ha ezekkel este benyitok egy vidéki étterembe, s ott a cigány a Sárga cserebogar-at húzza, már egyek vagyunk. Helyeslem, hogy abban a katonanótában, amelyikben a leány haja a jobb válláról a bal vállára göndörödik, olyan lassan megy végbe ez a felettébb egyszerű folyamat, hogy néha egy negyedórába is tart, míg végre-valahára megtörténik. Az se fordult még elő, hogy mikor részeg iparosok és sápadt díjnokok verték az asztalt, mint árva férfilázadók, és bömböltek, hogy nekik „olyan asszony kell”, csak a legcsekélyebb különvéleményt is jelentettem volna be ez ellen, akár a jó modor, akár az irgalom nevében, hiszen nekem is csak olyan asszony kell, aki felkel, ha százszor is beteg, s megfőzi vacsorámat. Ez a testvéri kapocs széttéphetetlen közöttünk.

Tanulmányom zárószakaszában kifejteném azt is, hogy mennyire becses ez a világnézeti és bölcseleti egység s hogy szinte az elveszett iráni-hun mondakört pótolja számunkra. Valóban mindnyájunkat egy titokzatos, szinte regei viszonyba hoz egymással. Lehetek bárhol a világon, északon, a ködben egy kis norvég gőzösön is, mihelyt rábukkanok egy magyarra, más híján azonnal elbeszélgethetek vele például Csicsónéról és három különös leányáról, mint közös ismerősünkről, akárcsak két francia Madame de Maintenonról, vagy két német Brunhildáról és a valkűrökről vagy két amerikai a legújabb hollywoodi mozicsillagokról. Nem is szabad ezt fitymálni vagy megvetni. Vitatkozhatunk arról, hogy nótáink művészi értékek-e vagy sem. De hogy ez a hangulati közösség érték, arról nem vitatkozhatunk. Nem ismerjük önmagunkat. Az idegenek, akik közénk jönnek, elsősorban nótáinkat veszik észre. Bíznunk kell abban, hogy ítéletük helyes. Arcunkat sem a szemünk tükrén látjuk meg, hanem a tükörben, egy idegen üvegdarabban.

Pesti Hírlap, 1933. január 8.