Karinthy Frigyes

Betegek és bolondok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-574-4

MOBI ISBN 978-963-453-575-1

TARTALOM

MIÉRT NEM MEGYEK ORVOSHOZ?

MIÉRT NEM MEGYEK ORVOSHOZ?
HOGY VAN?
ORVOST HÍVATOK
ORVOSLAT
SKARLÁT
INFLUENZA
KLOROFORM
DÓDI
A HALÁL ÉS A FAVÁGÓ
MIÉRT MEGYEK ORVOSHOZ?

ŐRÜLT SIKEREM A TÉBOLYDÁBAN

TUDOMÁNY
AZ IDEGORVOSNÁL
PIROS
FELJEBBVALÓVAL SENKI SE IDEGES
TANULMÁNYOZOM A LELKET
ŐRÜLT SIKEREM A TÉBOLYDÁBAN
TÉBOLYDA
A RENDEZŐ
JÁTÉKOK
A KÁLYHA MINDENKIHEZ MELEG
NÉHÁNY OKOS SZÓ EGY BOLONDDAL
PÉKMESTER
RÉMES PERCEK
AZ ÚJ ÉLET
EGY POGÁNY LÉLEK MEGTÉRÉSE

A FELESÉGEM SZIGORLATOZIK

VASZILIJ
AZ OLASZ FAGYLALTOS
BUXBAUMNÉ, A FA
A FELESÉGEM SZIGORLATOZIK
VIZSGÁLAT
SOK A HALLGATÓ
A HŰTELEN
MÁJUS
A SZERELEM AZ ÉLET ILLATOS VIRÁGA, MELY MINT EGY KIFESLETT BIMBÓ
FOGYÓKÚRA
TESTI SZÉPSÉG

ÚJ ÉLETET KEZDEK

A PILÓTA
KÖNNYEK
HASMŰTÉT
NEVETŐ BETEGEK
ÚJ ÉLETET KEZDEK

MIÉRT NEM MEGYEK ORVOSHOZ?

MIÉRT NEM MEGYEK ORVOSHOZ?

Ez egy tudományos értekezés, laikus nyelven szólva szakcikk, elvárom az illetékes szakköröknek, úgymint az orvostársadalomnak és a betegek társadalmának, más szóval a többi népeknek komoly figyelmét a mérlegelendő (mér ne volna legelendő?) kérdés etimológiai és nem utolsó sorban endopatolo-pszichosoma-tikonumizmatikai jelentőségének megfontológiájára.

Szakcikk. Nem szikcakk és cikkcakk.

Amivel azt akarom mondani, hogy nem célom a képzelet szeszélyes, ugráló és rapszodikus, de megbízhatatlan járművére bízni magam, a szigorúan módszeres tárgyalásformát választottam, mely minden kitéréstől függetlenül halad útján, megállás nélkül. (Vesd össze: megállómánia).

Tárgyam: miért nem megy az ember orvoshoz?

Két részre osztom a feladatot. Általános és specializált formában vetem fel a kérdést.

Tapasztalataim és klinikai megfigyeléseim, azonkívül szubjektív természetű megfontolások s az idevágó irodalom gondos mellőzése után arra a meggyőződésre jutottam, hogy orvoshoz

általában

azért nem megy az ember, mert már régen menni kellett volna, de mindig halasztottam és most mit fog szólni, hogy így elhanyagoltam a dolgot, külön erkölcsprédikációt kapok, holott én a hasamat fájlalom és nem az erkölcseimet;

mert félek, hogy az orvos komolyabban veszi a dolgot, mint magam, ijesztgetni kezd és mindenféléről le akar szoktatni, lévén neki a betegségem fontos, nekem meg az egészségem;

mert ilyenformán én nagyon jól megférek a betegségemmel, ő ellenben jobban haragszik a betegségemre, mint amennyire az egészségemet szereti, s utóbbit hajlandó feláldozni, csakhogy az előbbit tönkretegye;

mert alapjában véve megszerettem a betegséget, szükségem is van rá, kifogásnak, önmagam és mások előtt, a lustálkodásra (felnőtt ember csak a betegsége révén jut egy kis gyöngédséghez és szeretethez) s félő, hogy az orvosi kezelés aláássa a betegségemet;

mert a régi orvosomban már nem bízom, miután nagyon összebarátkoztunk s ő bizalmasan tudtomra adta, hogy neki is ez a baja van, de fütyül rá - viszont éppen, mert nagyon összebarátkoztunk, félek, hogy megsértem, ha új orvoshoz megyek;

mert ilyenformán kényesebb vagyok az orvoskari becsületre, mint ők maguk, pedig ez az ő dolguk;

mert mindenki mondja, hogy menjek;

mert orvos mondta, hogy ne menjek, szerinte ugyanis nekem, mint intelligens embernek megsúghatja, hogy ebben a dologban az orvosok nem tudnak semmi okosat, mindent, amit csinálnak, humbug;

mert laikus mondta, hogy ebben a dologban nagyszerű eredmények vannak;

mert van egy Skurek nevű ismerősöm, egy bútorkereskedő, aki ugyan nem orvos, de meg vagyok győződve róla, hogy mindent jobban tud a professzoroknál és ha vele kibeszélgetem magam, meg vagyok nyugodva;

mert mint férfi, nem szeretem, ha úgy bánnak velem, mint a gyerekekkel;

mert mint nő, nem szeretem, ha úgy bánnak velem, mint a felnőttel;

mert mint férfi, nem szeretem, ha engem áltatnak és hazudnak nekem;

mert mint nő, nem szeretem, ha nekem megmondják az igazat;

mert a honorárium dolgában bizonytalan vagyok, az orvos nem mondja meg, folyton erre gondolok, miközben vizsgál, ettől magas a pulzusom, nagyobb a betegség látszata, még többet kell majd fizetni, még nagyobb a pulzusom és így tovább;

mert folyton azt hallom, hogy minden művelt ember orvoshoz megy s ebből az a gyanúm alakult ki, hogy viszont a többiek orvosnak mentek - és végre;

mert semmi bajom sincs, mi a fenének menjek orvoshoz?

Speciálisan

gégészhez azért nem megyek, mert mindenféle hosszú tárgyakat dugdos az orromba és ahelyett, hogy elismerné, hogy ez kellemetlen, folyton csúfol közben, mint aki érthetetlennek találja ezt az affektálást, hiszen nyilvánvaló, hogy ennél nincs nagyobb kéjmámor;

sebészhez azért nem megyek, mert folyton azt mondja, hogy ne féljek, holott nekem egyetlen vigasztalásom, hogy félek - továbbá azt mondja, hogy nem fog fájni és fáj, ahelyett, hogy azt mondaná, hogy fájni fog és mégse fájna;

fogászhoz azért nem megyek, mert megyek ugyan, de az előszobában elmúlik a fájás és gondolom, majd holnap megyek, de nem is ide, hanem ahhoz, aki nem piszmog el egy évig, amikor a díjak következtében már lesz ugyan mivel harapni, de nem lesz mit;

röntgenológushoz azért nem megyek, mert a csontvázamat és vesémet látja, de a kabátomat nem s így nem adja meg a kellő tiszteletet;

urológushoz azért nem megyek, mert többnyire roppant vicces emberek és oda nem tartozó dolgokat mondanak magánügyeimre vonatkozóan, továbbá véleményeket fizikumomról, mint a szabó, aki mértékvétel ürügye alatt lekritizálja az alakomat;

gyomorspecialistához azért nem megyek, mert többnyire komor emberek, nem hagynak magukkal vitatkozni, mindent jobban akarnak tudni nálam és nem hajlandók például megérteni, hogy az ember ebéd és vacsora tartamára igazán felfüggeszthetné a diétát, ha különben betartja;

idegorvoshoz azért nem megyek, mert aznap mikor mennem kellene, éppen nagyon ideges vagyok és ilyen idegállapotban nem bírom az orvost - és végre;

pszichoanalitikushoz azért nem megyek, mert három hétig egyebet se csinál, mint hogy kielemzi belőlem, hogy miért nem akarok pszichoanalitikushoz menni, mint az egyszeri tanító, aki azt mondja Mórickának: Móricka, warum bist du nicht gekommt, mire Móricka teljes joggal felelheti méltatlankodó hangon: Herr Lehrer, ich bin doch dó!

HOGY VAN?

- Hogy van?

Ó, hányszor próbáltam felelni rá, könnyedén és elfogulatlanul, behatóan, meghatva, gúnyosan, közönyösen, élesen, fenyegetően, zavartan, újszerűen, eredetien, hűvösen, tréfásan, és hányszor szellemesen, mert hát az embernek egyebe sincs, mint az a kis világhírneve, hogy ő egy eredeti ember, egy nem közönséges, egy társalgó. Tetszik látni, nagyságos asszonyom, mondta a barátom, engedje meg, hogy bemutassam barátomat, a legszellemesebb embert Pesten, na most beszélj a nagyságos asszonnyal. És a nagyságos asszony várakozó mosollyal nézett rám, és így szólt:

- Hogy van?

Hogy vagyok? Én Istenem.

Tizennyolc éves koromban Descartes-ot olvastam, a lét és nemlét problémája volt a legkisebb bajom. És ha kérdeztek, hogy hogy vagyok, elmélyülve mondtam:

- Hogy vagyok? Vagyok-e egyáltalában? Gondolkozom hogy vagyok-e, tehát vagyok.

Később, mikor megnősültem, rájöttem, hogy abból, hogy az ember gondolkodik, legfeljebb az következtethető, hogy a felesége van - mert miből lenne felesége, ha ő nem gondolkodna valamin, amin keresni lehet. Descartes nagy mondását azóta így látom helyesnek: A férjem gondolkodik, tehát vagyok. Magam használatára egyéb válaszokról kellett gondoskodnom. És kipróbáltam mindent: voltam elmés, voltam gúnyos, voltam röpke, voltam fellengző.

- Köszönöm jól - mondtam röviden.

- Na, na, szo, szo - mondtam kedélyesen.

- Lassan, lassan - mondtam savanyúan.

- Ezer forinttal lehetne segíteni rajtam - mondtam epésen.

- Egy koronáért megmondom - mondtam gorombán.

- Nem tudom - mondtam rejtélyesen.

- Mint szegény ember gazdag városban - eszeltem ki.

- Most nem tudom - mondtam -, de majd megtelefonálom, mihelyt engem értesítenek.

Vagy:

- Visszafelé ugyanennyiért.

Vagy ijedtemben:

- Mint Krisztus a vargát - de ez nem volt jól.

Semmi se segített. Egy nap groteszk ötletem támadt. Elhatároztam, hogy magára a kérdésre fogok felelni, ez még senkinek se jutott az eszébe. Mikor a legelső "hogy van" eldördült, megragadtam ellenfelem kabátját és ekként nyilatkoztam:

- Hogylétem összetevője több eredre bontható, melyeknek némelyike még gyermekkoromra vezethet vissza. Kedélyállapotom nyilván nemcsak a körülmények hatása alatt alakult ilyenné, hanem bizonyos diszpozíciók folytak be e hatások tompítására, illetőleg élénkítésére. Valószínűleg ennek tudható be, hogy ma oly rendkívüli benyomást gyakorolt rám nagyanyám halála, aki egy vasúti összeütközés alkalmával életét vesztette. Ezzel egyidejűleg arról is értesültem, hogy összes pénzemet elvesztettem a tőzsdén, most pedig alig egy fél órája közölte velem orvosom, hogy néhány nap múlva baloldali gutaütést kapok.

Barátom udvariasan végighallgatott, s többször résztvevően bólintott. Majd megrázta kezem, s barátságosan tette hozzá:

- Különben hogy vagy?

Különben? Különben nagyon jól vagyok.

Akik ezek után még érdeklődnek hogylétemről, azokat tisztelettel értesítem, hogy beléptem a Hogylétellenőrző Intézetbe, mely a sóhivatallal párhuzamosan működve állandóan figyeli a beiratkozott előfizető hogylétét egy tartozik és egy követel rovattal: egyikbe beírja a bajokat, a másikba az örömöket, amik percről perce érik az embert, és minden félórában leszámolja az eredményt: hogylétemet. Aki ezután kérdezősködik a hogylétemről, azt a megfelelő szám alatt utasítom a Hogylétemellenőrzőbe, ahol kívánatra bárkit szívesen értesítenek hogylétemről, mert ők jobban tudják, ők már azt is tudják, hogy én csak hiszem azt, hogy most jól vagyok, mert még nem tudom, hogy éppen most indul el hazulról az ember, aki egy fél óra múlva kölcsön kéri tőlem azt az összeget, amit én kocsira szántam, hogy meglátogassam azt az urat, akitől kölcsön akarom kérni azt a csekélységet, amivel még segíteni lehetne rajtam.

ORVOST HÍVATOK

A feleségem telefonál.

- Kérem doktor úr, tessék azonnal kocsiba ülni és idejönni.

- Na, ná, na. Ráér az holnap reggel is, ahogy azt az esetet ismerem.

- Bocsánatot kérek... a férjem nem holnap reggel beteg, hanem most.

- Látja, ebben igaza van. Holnap reggel esetleg már későn jönnék...

- Szent Isten!...

- Na igen, holnap reggel esetleg már nem lenne beteg. Na jól van, jövök.

Kocsin érkezik. Egészen fiatal embernek bizonyul, az ember nem is hinné. Arcán holmi vidám vakáció derült barnasága, mint mikor a gimnazista beiratkozik egy felsőbb osztályba. Pelyhedző bajusz.

- Na, na, na, mi baj van? - szólal meg érces baritonja.

Bejön, leveti a kabátját, úgy akasztja a fogasra, mintha évek óta laknék ebben a szobában. Bizalomgerjesztő megjelenés, az biztos.

Megfog egy zongoraszéket, ágyam elé teszi. Leül.

- Hát itt van baj, itt van baj.

Halkan nyögök.

Megveregeti az arcomat.

- Na, mi fáj, öregem?

Két ujjával megcsípi az orromat. Roppant bizalomgerjesztő ember. Kicsit orrhangon beszél. Két ujjal fogja a pulzusomat is, sunyin nézek rá. Mint mikor könyvet veszünk a kezünkbe, ami nem nagyon érdekel, úgyis tudjuk, mi van benne, két ujjal felemeljük, megpörgetjük és visszadobjuk.

- Na, jól van. Majd egy kicsit megnézzük a mellecskét. Csak nyugalom, fiacskám.

Rápacskol barátságosan a hasamra, aztán szeretetre méltóan belefricskáz az ősz szakállamba. Ejnye, de bizalomgerjesztő egy fiatalember

- A tüdővel van valami baj? - kérdem bátortalanul.

Nem felel mindjárt, unatkozva dúdol valamit, megnézi az óráját, lóbázza a lábát, és az asztalon egy hímzést nézeget. Fel is emeli, aztán ledobja.

- Házi munka? - kérdi a feleségemtől leereszkedő jóindulattal. Aztán megint hozzám fordul, ásít. - Hát, papuska, magának egy kis remicencia mincia mollus trepacipienciapirkogomitropikus gokkusza van. Hát ez egy fájdalmas kis fluktuációval jár. Na de majd felszívódik. Beleszívódik a szövetbe. Szépecskén beleszívódik a szövetbe. Szépecskén beleszivákol, beszippog a kis szövetecskébe. Nnna!

Barátságosan bólogatva ismétli ezt, mintha egy őt nem nagyon érdeklő, de rám nézve kellemes hírt hozna egy vidéki rokonomtól, aki tiszteltet, és azt üzeni, hogy most már elküldi a pénzt, mert a dolog felszívódott a szövetekbe.

- Be, be, be. Beszívódik. Nnna!

- Na, nagysádka. Hát vigyék ki szépen a zongorát, és hozzanak be ide nekem egy jó erős, tiszta kádat.

- Egy kádat?!?

- Na igen. Egy kis dermatikus beavatkozást fogunk végezni. Na, nem kell félni semmit, kicsike.

Tréfásan meghúzza a fülemet, aztán homlokom ráncai között babrál. Tyő, de egy kedves fiatalember!

- Így, nagysádka. Most fordítsák fel ezt a szekrényt, és tegyenek rá egy vödör langyos vizet, de jó forró legyen.

Felfordítjuk a szekrényt, kiszedjük az ajtót, lehúzzuk a lámpát, és a földszintről felhozatunk egy vízvezetéket. Lecsavarjuk a függönyöket, és a vekkerre hideg borogatást teszünk. Becsukjuk a kályhát, és a Pistikát leeresztjük a kéményen. A doktor úr erre lefektet a földre, és a fejemet lefelé nyomja.

- Nem érez semmit?

- Még nem.

Rátérdel a fejemre.

- Most sem?

- De most már igen. Fáj a fejem.

A derekára mutat.

- Itt, ahová a kezemet tettem, nem érez fájást?

- Nem, a doktor úr derekán nem érzek semmi fájást.

- Akkor ma még nem csinálhatunk semmit. Holnap ötkor eljövök. Viszontlátásra. Na, nem kell félni.

Megcsípi a feleségem lábát, engem kicsit megpofoz.

- Asszony - mondom, miután elment -, add ide a ruhám.

- Hát jobban vagy?

- Nem vagyok jobban, de pénzt kell szereznem.

- De hiszen szívességből gyógyít! Nem kell fizetni! Az orvosok emberbarátok, nem üzletemberek.

- Tudom. De újra be kell bútorozni a szobát - holnapután.

ORVOSLAT

Barátom meséli.

Már Pest felé közeledett a vonat, mikor a baleset bekövetkezett.

Valami átváltás vagy mi lehetett - elég az hozzá, hogy a vonat hirtelen lefékez, nagy zökkenés, előrebukom az ülésben, éppen jókor, mert a szomszédos hálóból nagy ívben repül egy jóltáplált bőrönd.

Szerencsére csak a homlokom meg az orrom súrolja, de ez is elég - megered a vérem, homlokomon felreped a bőr, orrom hegyén is takaros karcolás.

Zúgás, káromkodás a szomszédos fülkéből, miközben a vonat lassan megindul.

Elkeseredve törülgetem a képem, de már ott áll előttem egy erélyesarcú, magas férfi - nem is tudom, melyik fülkéből került elő, az előbb még nem láttam. Fölénnyel kiált rám.

- Micsinál, ne nyúljon hozzá! Majd mindjárt megnézem.

Ijedten abbahagyom, mint a gyerek. Persze, ezek az orvosok nem szeretik, ha piszkos kézzel maszatol az ember - a szepszis és a többi. De milyen lelkiismeretes, kedves emberek ezek, rögtön jönnek, ha baj van, a vérükben van a segítés ösztöne. Tiszta szerencse, hogy orvos volt a közelben. Nyöszörögve nyújtom a képem.

- Tessék, doktor úr... azt hiszem, a homlokom repedt fel, meg itt...

- Jó, jó. Csak tartsa nyugodtan. Így.

Forgatja a képem, nézi a sebeket. Elégedetten bólint.

- Bravó. A homloksérülés legalább négy centi. Az orráról is lejött a bőr. Hozzá ne nyúljon, szerencsétlen - csak hadd folyjon a vér. Nem lehetne kicsit széthúzni ezt a repedést?

Kicsit megrökönyödöm. - Miért brávó, miért hagyjam folyni - és miért húzzam szét? Ez valami nagyon modern orvos lehet, egészen új tudományos módszer.

- De kérem, doktor úr... fáj...

- Sebaj. Pestig még kibírja. Azonnal velem jön, itt a közelben van egy sebész barátom, felmegyünk hozzá. Írja ezt alá.

Jézus Mária! Súlyos műtét, consilium... - alá kell írnom beleegyezésem, a sebész nem vállalja életemért a felelősséget!

Egész testemben remegni kezdek.

- Na ne ijedjen meg. Előre nem kell fizetni. A meghatalmazás bélyegmentes. Az orvos is hitelezni fogja a látleletet.

- Orvos... Izé... Hát doktor úr... hát ön nem orvos?

Kicsinylően vállat von.

- Ugyan! X. ügyvéd vagyok - ön gratulálhat magának, hogy a jogorvoslati elsősegélyt éppen tőlem kapta meg. Nevezzen Mukinak, ha nem vasalunk ki legalább ezer ficcs kártérítést a vasúttársaságtól.