Nemere István

Acélcápa

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-558-4

MOBI ISBN 978-963-453-559-1

TARTALOM

A SZERZŐ FIGYELMEZTETÉSE

I. AZ ÓCEÁN

II. A PART

III. A CÁPA

IV. TÁMADÁS

V. REJTŐZŐK

VI. CSATA

VII. MENEKÜLÉS

VIII. VERGŐDÉS

IX. PUSZTULÁS

A SZERZŐ FIGYELMEZTETÉSE

Sokat gondolkoztam azon, hogy a második világháború befejezése óta – állítólag megmagyarázhatatlan okokból – eltűnt több mint negyven tengeralattjáróval tulajdonképpen mi is történt. Többségük nyilván szerencsétlenül járt. De amikor a hatvanas évektől kezdve ilyen rejtélyes baleseteknek már atom-tengeralattjárók is áldozatul estek, felmerült a gyanú, hogy – legalábbis egynéhány esetben – nem katasztrófáról volt szó.

Ebben a regényben egy ilyen esetet próbáltam elbeszélni.

Az olvasó ne lepődjön meg, ha a történetben sokkal többször találkozik a rossz ügyet képviselő, emberekkel, mint a jó ügyet szolgálókkal. Szeretném megmutatni, hogy egyes felelőtlen politikusok hogyan hajszolnak halálba vétkeseket és vétleneket egyaránt, és mindebben milyen óriási szerepet játszhat a mai technika. Mert bár célzásaim szerint a regény a közeljövőben játszódik – az ott leírt fegyverek és egyéb eszközök (sajnos) már ma is léteznek.

Ugyanakkor kérem az olvasót, ne keressen kapcsolatot a regénybeli események és a valóság között. Akkor sem, ha történetem túlságosan is valóságosnak tetszik.

I
AZ ÓCEÁN

Tarawa-sziget, Groote haditengerészeti támaszpont

Május 16., vasárnap, 18 óra 09 perc

A hegy sziklás gyomrába vájt hatalmas barlangban félhomály uralkodik. A középső két nagy vízmedence szélein ugyan erős fényű higanygőzlámpák ontják a fényt, mégis nehezen törik át a nyirkos levegőt. A tenger sós párája lecsapódik a sziklafalakra, az emelődarukra, a kikötő berendezéseire. A barlang több mint kétszáz méter hosszú és huszonkét emelet magas. A betonozott rakparton több teherautó is elfér egymás mellett.

A lámpák és reflektorok örökké égnek; az áram a közeli városból érkezik, de a támaszpontnak saját áramfejlesztő telepe is van. Nem maradhat energia nélkül; az óceánból kiemelkedő magányos sziget tetején radarkészülékek kémlelik az eget, a partok előtt bóják himbálóznak; hidroakusztikus berendezéseik messziről jelzik a közeledő hajókat. A repülőtér kifutópályáját részben a tengerre építették. Háromezer-hatszáz katona tartózkodik állandóan a szigeten.

A sziklák alatt széles folyosó vezet ki a nyílt tengerre. Bejáratát többszörös aknazár és elektronikus berendezések védik.

A föld alatti támaszponton most két óriás tengeralattjáró simul a rakpartokhoz.

– Öregem, micsoda combjai voltak annak a szőkének! – mondja az alacsony, vidám arcú tengerész. A rakodólift alján állnak, bent a hajóban. A mennyezetbe süllyesztett lámpák halványsárga fényt árasztanak.

– Nem tudsz másról beszélni? Mindig csak a nőkről? – legyint a másik, egy testes, duzzadt arcú, vörös hajú férfi. – Neked valami bajod van, én mondom. Runne, te beteg vagy…

A harmadik férfi az altisztek rangjelzését viseli zubbonyán, és a leérkező ládák oldalára festett számokat jegyzi fel egy papírlapra. Látszik: Holl altiszt igyekszik komoly maradni, bármi történjék is. A ranglétrán megkezdett emelkedéssel nem tudja összeegyeztetni a hangos nevetést.

– Igyekezzenek, fiúk. Valami van a levegőben. Lehet, hogy hamarosan indulunk.

– Indulunk? – néz nagyot a vörös hajú tengerész, Borletti. – Viccel, ugye? A legénység fele még a tarawai kocsmákban ölelgeti a lányokat…

– És micsoda lányokat! – fordítja tekintetét az égre Runne, s önkéntelenül csettint is hozzá.

– Az indulásról engem értesítenek elsőnek – jelenti ki Borletti magabiztosan. – Mert a szakácsnak tudnia kell, mikor rakodjon be zöldséget, friss kenyeret és tejet. Louvain hadnagy úr két órával ezelőtt kicsípte magát, és elment a városba. Ugyanúgy eltávozott legalább négy másik tiszt.

– És az Öreg sincs itt! – int Runne. – Ilyenkor nem kell félni egy hirtelen indulási parancstól.

– Én pedig azt mondom, valami van a levegőben – ismétli Holl altiszt, és összehajtogatja a papírlapot. – Itt írja alá, Borletti, ez mind a konyha raktárába megy. Maga felel érte, hogy az az éhenkórász banda el ne lopkodja a szilvadzsemes dobozokat.

– Mintha azt meg lehetne akadályozni – morogja a szakács félhangosan. – A múltkor is, Honolulu és Papeete között valamelyik átkozott ezermester lemásolta a raktárajtó kulcsát, és csak akkor vettem észre, miről is van szó, mikor alig két láda narancslekvár maradt már csak. A fene az édesszájú nassolóit, lefogadom, hogy a reaktorkezelők voltak!

Az altiszt vállat von, és elmegy a keskeny folyosón. Nem érdekli a történet folytatása: hogyan cserélte ki a zárat Borletti, állt lesbe egy éjszaka, és mi lett később. Runne is csak legyint:

– Megyek a kabinomba. Szundítok egyet, míg visszajön a kapitány.

– Lassan múlik az idő – jegyzi meg Karrer hadnagy, a harcászati tiszt.

A vezénylőteremben csak két tiszt tartózkodik, az ügyeletesek. A falakon és a pultokon körös-körül radarképernyők, ezernyi gomb, lámpa és mikrofon.

– Mindjárt fél hét. – pillant társa a fali digitális kijelzőre.

– Gondolod, érdemes lesz még ma este elmenni Tarawába? – kérdi Karrer. Fekete hajú, harminc év körüli férfi keskeny arccal, hegyes orral. Arcába két ránc vésődött, szemei mélyen ülnek.

Niels hadnagy az imént a rádió híreit hallgatta. Unalmas volt ez a vasárnap, az egyetlen eseménynek a dél-amerikai Bragéniában lezajlott választások bizonyultak. Ez már csak azért is érdekes, mert az egyesült baloldali pártok győztek. A férfi most gyors számításokat végez. Ritkás szőke hajába túr, kézfeje és nyaka szeplős. Szája íve lefelé görbülő. Vékony testén majdnem lötyög az egyenruha, még szerencse, hogy valamennyire méretre szabták.

– Ha nyolckor megjön a váltás, nyugodtan mehetünk. Mi van Eminnel?

– Alszik. Tudod, negyven fölött már több álom kell az embernek – nevet egymásra a két fiatalember; a hajó elsőtisztjéről beszélnek, nem a legnagyobb tisztelettel.

– Lehet, hogy az Öreg vissza se jön éjszakára.

– Minek jönne? Itt a támaszponton úgyis mindig éjszaka van – feleli Niels, az üzemanyag- és lőszerellátási tiszt.

Karrer két hónapja nősült, és a felesége – a Flotta külön engedélyével – holnap érkezik Tarawába a menetrendszerű polgári géppel, amely hetente egyszer, hétfőn délben landol a szigeten, hogy alig egy óra múlva tovább repüljön Dakar felé. Az asszony csak egy hétig maradhat a támaszpont tiszti szállodájában, és Karrer valószínűleg már minden napra kigondolt valami programot az asszonynak; persze, amikor csak lehet, majd az ágyba bújnak.

Niels nőtlen, és gyakran mondogatja magáról, hogy „szabad, mint a madár, mely hol ide, hol oda röppen”. Azért most mégis irigyli kissé Karrert. Lenne-e olyan nő, aki miattam átrepülné az óceánt, csak miattam? – töpreng kicsit szomorúan.

A tengeralattjáró nagyon hosszú, a csalóka fényben az orránál állva nem is látni a végét. A fekete vízen millió tenyérnyi hullámocska csillog; a rakparton mozgó emberek törpéknek tűnnek. A parancsnoki torony mögötti megvastagított hajótest egyik kör alakú nyílásából a daru félig kiemeli az egyik rakétát. Tompán csillan az A–8-as nagy hatótávolságú fegyver. Néhány úszómellényes szerelő áll a nyílásnál, ügyelnek, hogy a darukezelő óvatosan, lassan engedje vissza a halálos terhet a hajó gyomrába.

A sziklabarlang bejáratánál, a sorompó előtt katonai autóbusz áll meg. Vidám matrózok ugrálnak le, néhányan kurjongatnak. De a bejáratot őrző kétméteres katonai rendőrök láttán kissé megjuhászodnak. Ellenőrző lapjaik átvizsgálása után egyenként engedik be őket a nagy medence mellé. Egészen eltörpülnek a hajók sötét teste mellett, amint lassan felmásznak a fémlépcsőkön a toronyba. A kerek fémajtók nyitva állnak, mögöttük apró fények világítják meg a lépcsőfokokat.

Az Öreg taxin érkezik vissza a városból. A külső kaputól gyalog jön a „Négyes Hangár” fedőnevű objektumhoz. A nap már lement, az éjszaka körülölelte a szigetet, a sziklás, kopár dombokat.

Az üvegkalickában üldögélő őrtiszt nem követeli meg, hogy a kapitány előhúzza igazolványát. Jól ismeri az őszülő halántékú, de ruganyos, fiatalos mozgású férfit. Int a kapuban álló katonáknak, engedjék át a tisztet. Aztán szálkás betűkkel feljegyzi a naplóba: „18.44, belépett Robert Falken kapitány.”

A kapitány már a mólón jár, amikor megszólalnak a falba süllyesztett hangszórók. „Falken kapitányt kérik, azonnal fáradjon a parancsnokhoz. Falken kapitány azonnal jelentkezzen a parancsnoknál. Falken kapitány…”

A köpcös torpedótiszt, Turner, tömpe ujjaival göndör fekete hajába túr. Egyike a legöregebb tiszteknek, negyvenöt éves. Már lemondott róla, hogy valaha is ezredesként menjen nyugdíjba. Míg tengeralattjárón szolgál, nem is fog feljebb lépni a ranglétrán.

– Huszonnégy akkumulátort kértem! – közli fenyegetően. A támaszpont kis elektromos kocsiján ülő tengerészgyalogos vállat von:

– Huszonkettő fér fel a kocsira. Legfeljebb még egyszer fordulok külön azzal a kettővel, hadnagy úr.

Turner rápislog – nemrég ébredt fel –, aztán órájára néz. Talán ma este bemehet a városba még ő is, ha nem jön közbe valami.

Előhúzza a parti oszlopba süllyesztett telefont. Az ügyeletes fedélzeti altiszttől négy embert kér az akkumulátorok berakásához. Egy perc múlva a matrózok már jönnek is.

– Ezt is nekünk kellett kifognunk – morogja a tizenkilenc éves Monall. Gyerekarca fintorba torzul, mikor fenn a torony tetején véletlenül egy zárófedél kiálló csapjába üti sípcsontját. Ő a legfiatalabb matróz a hajón, és ezért sokat ugratják. Nemrég valaki kitalálta, hogy „Mókus”-nak kereszteljék el.

– Ne sírj, Mókus – vigasztalja a másik matróz. – Rosszabbul is járhattunk volna, mindig erre gondolj. Az ellátó tiszt az előbb tizennégy fiút kért a hangár bejáratához, és most ötvenkilós konzerves ládákat cipelnek a hátukon, végig a mólón.

Hét óra előtt hat perccel az Öreg egy pillanatra kilép a támaszpont parancsnokának szobájából, és a segédtiszt asztalán felveszi a telefonkagylót.

Karrer unott mozdulattal nyúl a kagylóért. A forgószék karfáján hanyagul átvetett lábát sem veszi le. Nielsre kacsint:

– Fogadjunk, hogy Arvid szól ide a városból. Azt fogja mondani, hogy késik, intézzük el valahogy az Öreggel – hagyja a készüléket háromszor kicsöngeni, végül felveszi. Niels is mosolyog, de mikor látja, hogy Karrer lekapja a lábát a székről, tudja már, ki telefonál.

– Igen, kapitány úr, azonnal intézkedem – aztán leteszi a kagylót, és kitör.

– Hogy az a nyolckarú polip! Indulási parancs!

– Mikor? – ugrik fel Niels is.

– Most, rögtön!

Karrer szemében a dráma másodpercekbe sűrűsödik. Holnap érkezik a felesége. Egy hét szabadságra ment volna holnaptól.

A támaszponton és a hajón férfikezek nyúlnak gombokhoz, kapcsolókhoz. Képernyők világosodnak ki, mikrofonok reccsennek, falakban futó érzéketlen kábelek közvetítenek elektromos „szavakat”.

A sziklabarlangban ismét megszólalnak a hangszórók:

– „Ares” legénysége, figyelem! „Ares” legénysége, figyelem! Indulásra felkészülni. Az „Ares” tizenöt percen belül indulásra kész. „Ares” legénysége, figyelem…”

A hajóban csengők berregnek, lámpák villognak. A reaktortérben vörös üvegtáblákon vibrálnak a feliratok: „REAKTOR MŰKÖDÉSBEN – SUGÁRVESZÉLY”.

A gépterem irányító műszerfalainál többen állnak. Balard reaktortiszt hajol a legfontosabb készülékek fölé. Helyettese számokat olvas le hangosan az egyik képernyőről. Csengők csendülnek. Az ólomfal mögött, a reaktortérben mozgásba jön a hűtővíz. Emberderéknyi vastag csövekben fehér gőz indul hátra, a hajócsavarok felé. Balard idegesen simítja el a homlokába hulló fekete tincset. A szabályzat ellenére most is csak inget visel, utálja az egyenzubbonyt. Az arca örökké fáradt.

– Kíváncsi vagyok, mit talált ki nekünk megint az Admiralitás – morogja, de senki sem hallja. A folyosókon lábak dobognak. A csengők egyforma hangon szólnak a tornateremben, a klubban. A hajón kívül pedig a hangár suttogó hangszórói ismétlik a felhívást. A kapunál fékező buszból újabb csoport tengerész szalad a móló felé.

–Itt vannak a koordináták – a támaszpont parancsnoka kis cédulát ad Falkennek. – Dél-Amerika partjai előtt vár rátok egy hajó. Ha lehet, alkonyatkor vagy hajnalban közelítsétek meg. Odáig feltétlenül közepes merülésben haladjatok.

– Nem tudod, miről van szó? – simít végig Falken a homlokán. A mozdulat fiatal kora óta beidegződött rossz szokása.

– Semmit sem tudok. Titkos és sürgős parancs jött. Itt a dekódolt rádiótávirat.

– Lehet, hogy néhány emberem nem ér vissza időben…

– Semmi baj. Majd átteszem őket egy másik hajóra.

Kézfogás, és Falken máris kifordul az ajtón. A segédtiszt felpattan, tiszteleg. Az atom-tengeralattjáró parancsnoka csak csuklóból int vissza, és lesiet a lépcsőn.

A város felőli főkapu előtt taxik fékeznek csikorogva. Az őrség már utasítást kapott, hogy az „Ares” legénységét, ellenőrzés nélkül, azonnal engedjék be.

Arvid hadnagy, kövérkés, rózsaszín arcú fiatalember kicsit felöntött a garatra. A torpedókezelő altiszt és Peel doktor támogatja; a matrózok kedvelt taxiállomásán, találkoztak az imént, a mulatónegyed sarkán. A taxik mellett hangoskodott Arvid és néhány matróz, füttyögve értékelték az arra járó, tarka kelmékbe öltözött barna bőrű lányokat, és nagyokat röhögtek.

– Dokikám – dadogta Arvid hadnagy, és Peelbe kapaszkodik. – Ha ott lettél volna, hű az áldóját! Volt ott egy kis helyes az államig sem ért, de úgy táncolt, hogy azt el sem lehet mondani.

– Nézz a lábad alá, Arvid. Mindjárt a hajóhoz érünk. Altiszt, segítsen majd a lépcsőnél!

– Igen, uram.

Falken kapitány már a hajóban van, a torony lépcsőjén robog lefelé. Az „Ares” lámpái rezzenéstelen, fehér fénnyel árasztják el az összes helyiséget.

A riasztócsengők már elhallgattak. Az ügyeletes vezénylőtiszt gyors utasításokat ad a megafonon keresztül.

A vezénylőteremben Karrer vigyázzba merevedik. Falken a fiatal tiszt arcába néz és eszébe jut: holnaptól menne szabadságra. Sajnálja, de nem tehet semmit. Harcászati tiszt nélkül nem indulhat el. És ezt Karrer is tudja.

Falken helyettese, Emin elsőtiszt már a reaktorirányító műszerfalnál áll. Ráncokkal szabdalt arca napbarnított, szeme fekete, mélyen ülő, erősen kopaszodik. Egyenruhája most is kifogástalan. Négy éve hajóznak együtt Falkennel; Emin az örök második. Az előző hajóján is elsőtiszt volt. Pedig az Admiralitáson nincsenek rossz véleménnyel róla, mégsem kapott még hajót. „Nem vezetésre termett alkat”, írta valaki régen a személyi dossziéjába.

– Reaktor? – kérdi Falken.

– Ötven – feleli Emin, ami azt jelenti, hogy a nukleáris hajtómű teljesítőképességének ötven százalékát nyújtja ebben a pillanatban. A csavarokat még mindig nem indították el; a csaknem kétszáz méteres fémóriás egyelőre mozdulatlanul fekszik a fekete vízen.

– Tisztekről jelentést! – szól Falken.

– Balard reaktortiszt a helyén, Turner torpedó-, Niels ellátó-, Louvain élelmezési tisztek szintén a helyükön vannak, Arvid rakétatiszt és Peel doktor az imént érkeztek – mondja Karrer.

– Cobden százados?

– Cobden biztonsági tiszt a külső fedélzeten.

Falken elégedett: Cobden külön parancs nélkül is tevékenykedik. Igen, rá mindig számíthat. Mivel konkrét feladatköre nincs, a kötelek bevonásával teszi magát hasznossá. A kapitány a külső hangszóró mikrofonjához lép.

– Cobden!

– Jelentkezem – hallják a választ a fedélzeti rádiótelefon hangszórójából.

– Mi újság odakinn? Jelentsen!

– Jelentem, az utolsó matrózok most érkeznek a városból. A létszám majdnem teljes. A bázisparancsnokság megszakította a telefon-összeköttetést, most vonták ki a kábeleket. A szárazföldi segédszemélyzet készen áll az eloldásra.

– Köszönöm.

Falken egy pillantást vet a műszerekre. Emin egy lassan kúszó mutatót figyel. Karrer a belső hangszórókba olvassa utasításait. Niels a kapitányhoz fordul:

– Élelem, felszerelés, hadianyag rendben.

– Harckészültség?

A kérdés élesen, kellemetlenül csattan. Karrer összerezzen. De minden szónak jelentősége van. Az indulás után a hajónaplóba fogják bevezetni az elhangzott jelentéseket; a vezénylőteremben elhangzó összes szó a „fekete doboz” hangszalagjára kerül, ahonnan kétszáznegyven óra elteltével automatikusan letörlődik.

– Rakéták, torpedók és fedélzeti fegyverek rendben – jelenti Karrer tompa, üres hangon.

– Reaktort hatvanra! Elkötni!

A hajótest megremeg; kábeleken jön a válasz valahonnan:

– Elkötés megtörtént.

– Külső személyzet, a toronyba! Hajtómű indul!

– Hajtómű elindult!

– Fényszórókat!

– Igen, uram!

– Kormányállás! Irány a támaszpont kijárata, sebesség tíz kilométer.

– Igen, uram, tíz kilométer.

Az acéltest lassan elválik a szürke mólótól. Hosszú árnyékokat vető matrózok állnak az „Ares” testvérhajójának külső fedélzetén és a parton, mozdulatlanul nézik az induló tengeralattjárót. A lassan elhúzó hajó tornyának oldalán tisztán látni a hatalmas fehér jeleket: SSN 812. A látvány felemelő és félelmetes egyszerre. A sötét vízen fémesen csillogó áramvonalas test lassan halad tova a gigantikus barlang fekete kijárata felé. A sötét félkörhöz érve fényszórókkal tapogatja maga előtt az éjszakát.

A támaszpont parancsnokságán sárga figyelmeztető fények villognak. A sziget körül bójákra telepített vagy sziklaüregekbe rejtett AN/SQS hidrolokátorok membránjai már jelzik is a közeledő hajó csavarjainak zaját. A műszereket kezelő tisztek kikapcsolják az automata riasztórendszert, és a képernyőkre rajzolódó zöldes vonalak segítségével figyelik, hogyan halad el az „Ares” a többszörösen biztosító riasztóláncok között.

Valahol egy kéz eseménynaplót nyit fel; és a digitális óralapra pillantva megfontoltan feljegyzi:

„Az SSN 812 »Ares« 19 óra 19 perckor elhagyta Tarawa Groote támaszpontot! Útiránya: a déli Atlanti-óceán, feladata: szigorúan titkos:”

– Nyílásokat lezárni!

Niels továbbítja a parancsot a hangszórón. Az előtte levő táblán három piros lámpa egymás után zöldre vált.

– Nyílások zárva, uram.

– Navigátor!

– Igen, uram?

– Itt vannak a célkoordináták. Táplálja be őket az automatába.

A tenyérnyi képernyőn számok és betűk tűnnek fel:

H – 48° 16’ 132’’ D. Sz. – 37° 22’ 08’’

Aztán egy gombnyomásra eltűnnek.

– Reaktor hetvenötön – közli Emin. Fél szemmel látja, hogy a gépteremből befut a jelzés: „Magasabb fordulatszám átvételére kész”. De nem szól Falkennek, tudja, hogy a kapitány is látja a feliratot.

– Fordulatszámot növelni. Nyomásszabályozó szivattyúk?

– Félerővel dolgoznak.

– Rendben. Létszámjelentés jött már?

– Igen. Egy fő lekésett a riadóindítás miatt. Az összlétszám százhatvankilenc fő.

A teremben félhomály van. Így jobban láthatók a megvilágított vagy fel-felvillanó műszerek, a képernyőkön a jelek. A hajó alig észrevehetően ring; kinn vannak a nyílt tengeren.

– Egyes és kettes turbógenerátor működik, összerő ezerháromszáz kilowatt. Egyes és kettes turbina tartalékban – jelenti Balard a reaktortérből. Hangját kissé eltorzítja a megafon.

– Ballaszttartályok telve?

– Igen, uram.

Karrer a belső hangszóróhálózat mikrofonjához hajol, lenyomja a piros gombot:

– Legénység, figyelem! Merüléshez felkészülni…!

A konyha és az élelmiszerraktár közti szélesebb folyosón Borletti, a szakács dús vörös hajába túr, és rárivall a mellé beosztott két matrózra:

– Hát a hűtőkamra ajtaját ki csukja be? Majd hívunk egy jól idomított polipot, nem? De ha megromlik az a fél tonna fagyasztott hús, ami benne van, bezzeg nyavalyognátok, szerencsétlenek!

Az ételelőkészítő ajtaján Holl altiszt kukkant be: – No, szakács, mit mondtam? Mindig megérzem előre, hogy indulunk.

– Örvendek – morogja Borletti rosszkedvűen.

Az egyes szintek és a hajó részei közti méteres vastagságú kerek fémajtók önműködően bezárulnak.

– Radar…

– Üres az óceán, kapitány úr.

– Figyelem! Egyes, hármas, ötös és kettes, négyes, hatos merülési tartályt tölteni. Vízszintes kormánysíkokat kettes állásba!

– Tartályok telnek.

– Kormánysíkok kettesben.

– Merülés sebessége?

– Három méter per secundum, uram.

– Rendben. Tovább!

– Jelentem, a hajótest víz alatt.

– Egyensúlyozó tartályok?

– A kijelzés szerint rendben.

Az automatikus töltőberendezések másodpercenként több ezer liter tengervizet zúdítanak a hajótest körül elhelyezett tartályokba.

– Torony csúcsa víz alatt, uram.

– Merülés sebessége?

– Változatlanul három méter per secundum.

Karrer látja az egyik képernyőn, melyen egy érzékelőkkel összekötött számítógép a tengeralattjáró mindenkori elhelyezkedését mutatja, hogy az orr-rész kicsit előbbre bukik, mint az a merülésnél megengedett. A vezénylőben ülők ezt nem érzik: Egyetlen gombnyomással működésbe hozza az egyik egyensúlyozó tartály szivattyúrendszerét. Tizenöt másodperccel később az „Ares” egyensúlyba áll, és egyenletesen merül tovább.

– Mélység?

– Százötven méter.

A kormányteremben egy tiszt a giroszkóp fölé hajol, ellenőrzi az útirányt.

A felszínen semmi jele az atom-tengeralattjárónak.

Az Atlanti-óceánon

Május 18., kedd, 11 óra 40 perc

Peel doktor kopog az ajtón. Bentről alig hallható a válasz. Lenyomja a kilincset, belép a keskeny ajtón.

Falken íróasztalánál ül, de tartásán látszik, hogy nem dolgozott. Inkább elnézett valahová nagyon messze.

– Nem zavarok? – kérdi az orvos.

– Nem, dehogy. Gyere – s a kapitány egy üres fotelra mutat.

Az asztalon fénykép: negyven év körüli csinos asszony, kicsit régimódi frizurával, élénk szemekkel. A kép fekete-fehér, ezért a szemlélő nem lehet benne biztos, vajon barna vagy sötétszőke haja van az asszonynak. A polcokon hajózási évkönyvek, vaskos térképkötetek, navigációs táblák. És a kapitány nem is titkolt szenvedélyének bizonyítékai: a kagylók. Egy- és sokkamrás, csavaros és lapos, körömnyi és mosdótál nagyságú, szabályos és szabálytalan, hófehér, sárgás és barna, foltos és spirálvonalas, mozaikos, kerek, három- és négyszögű, sima és érdes, színtelen és gyöngyházzal csillanó példányok hevernek szerte a kabinban. Talán miattuk kelti a szoba egy i szűk kis kuckó benyomását, pedig a lakófülkék közül ez az „Ares”-en a legnagyobb.

Bárhol köt is ki az „Ares”, Falken első útja a kikötői árusokhoz vezet, de nem átall szóba állni egyszerű halászokkal sem. Többek között a gyűjtőszenvedély az alapja a doktorral fennálló barátságuknak. Peel doktor kaktusztenyésztő és -gyűjtő, így ő tudja legjobban értékelni Falken szenvedélyét. Peel egyszer Manilában látta Falkent; a díszegyenruhás férfi kitüntetésekkel a mellén tárgyalt a mezítlábas, olajos bőrű, örökké éhes-rongyos kalózokkal. Az ellentét hihetetlenül nagy volt, és a doktor soha nem felejti el a látványt, melyben ugyanakkor volt valami megható is. Hiszen a halászokat és a tengeralattjáró parancsnokát egy népek, nyelvek, kultúrák és idők felett álló dolog kapcsolta össze: a tenger imádata.

– Tudom, mit akarsz kérdezni – int fáradtan Falken. – Azt, hogy hová megyünk.

– Pontosan – bólint Peel, és arcán egy grimasz szalad át; gyerek lett hirtelen, akinek szándékaiba belelátott egy felnőtt.

– Hiába kérded. Mellesleg, ha tudnám, sem mondhatnám meg. Szigorúan titkos. Az egyetlen pont, amit közöltek, az egy koordináta. Dél-Amerika, Bragénia partjai előtt, künn a nyílt tengeren. A felségvizek határán várakozik ránk egy hajó.

– És?

A kapitány csak széttárt karokkal mutatja: nincs tovább, vége az információknak. Peel doktor felvesz egy kagylót, közelről szemléli az egykori puhatestű kemény burkát, de látszik, máshol jár az esze.

– Vannak itt a hajón is olyanok, akik szeretik az efféle „ugrást a sötétbe”. Az egyik altiszt például mindig melankolikus a kikötőben, de amint megjön az indulási parancs, azonnal életre kel, egészen más ember lesz belőle, energikus és szolgálatkész. A többiek meg gyakran éppen ellenkezőleg: szorongásos tünetekkel jelentkeznek nálam minden indulás után. Tegnap is jöttek vagy tizennégyen, hogy adjak tablettát. Nem tudják, hogy erre nincs tabletta. Egyszerűen félnek. Tudat alatt.

– Tisztek is voltak köztük? – kérdi gyorsan Falken.

Peel egy másodpercig az orvosi titoktartásra gondol; de aztán a fejét rázza:

– Nem, nem voltak.

– Az a lényeges – jelenti ki a kapitány –, hogy a tisztek mindig keményen tartsák magukat, és hogy a helyükön legyenek. Akkor a legénység is kitart a végsőkig.

– Gondolod, Robert, hogy harci bevetésre megyünk? – kockáztatja meg a doktor az óvatos kérdést.

Falken vállat von. –Valójában ezt csak az Admiralitás tudja. Vagy még az sem. Talán azt gondolod, hogy a politikai helyzet miatt?

– Nem gondolok semmit. De Tarawán az indulás előtti délutánon hallgattam a híreket a rádióban. Vasárnap este hatkor hirdették ki a bragéniai általános választások eredményét. A baloldal közös jelöltje, Juan Destan győzött. A kommentárokból az derült ki, hogy a kommunistákkal szimpatizál, valami ügyvéd volt annak előtte.

– És mi már hét órakor megkaptuk az indulási parancsot – bólintott Falken és a doktorra mosolyog. – Nem látsz te rémeket véletlenül? Az Admiralitás és egyáltalán a haditengerészet nem szokott ilyen gyorsan reagálni. Meg aztán úgy tudom, különösebb érdekünk nem is fűződik Bragéniához.

– A terveket előre is elkészíthették –, legyint az orvos, aztán az órára téved a tekintete. – Nem megyünk ebédelni?

– Előbb benézek a vezénylőbe.

A tiszti étterem a felső szinten, a rakétaállások mögött helyezkedik el. A kellemes világításban egyetlen hosszú asztalon tíz teríték. Az asztalfőn a kapitány helye. A tisztek már szállingóznak. A szakács egyik helyettese fél tizenkettőkor ölti fel a fehér kabátot, megfésülködik, nyakkendőt köt. Hazai, szárazföldi szokás szerint tizenkettőkor szolgálják fel az ebédet. De az ügyeleti szolgálatok miatt soha sincs együtt az összes tiszt.

Falken belép a vezénylőbe.

– Irányt tartjuk?

– Igen, kapitány úr. A navigátor tízpercenként ellenőrzi az automatákat.

– Sebesség?

– Az utolsó öt óra átlaga: hatvannyolc.

– Növelni legalább hetvenháromra!

– Értettem, sebességet növelni.

– Mélység?

– Változatlanul százötven.

– HA-megfigyelés?

– Szünet nélkül folyik, eddig negatív.

– Köszönöm. Ha valami történik, az ebédlőben leszek.

Cobden százados, a biztonsági tiszt lassan csukja be a vaskos dossziét. A magas, szikár, keskeny arcú férfi szórakozottan ütögeti golyóstollával az asztallapot. Az imént olvasta át a legénység névsorát; az indulás óta már legalább tizedszer. De azért lassan megnyugodott. Nem, nem lesz baj, az elmúlt hónapokban jól megszűrte a tengerészeket. A matrózok közül a „kiemelt jellegű harci feladatokra” kijelölt hajókra csak a legmegbízhatóbbakat helyezik. A tisztekkel már nem ilyen egyszerű a dolog. Az új hajóra kerülő kapitányok egy-két kedvenc tisztjüket szívesen magukkal viszik, ha az Admiralitás személyi ügyekben fontoskodó hivatalnokai engedélyezik. Aztán a szabadságolások és továbbképzések miatt sem mindig megfelelő a létszám s főleg az emberanyag.

Márpedig Cobden a megfelelő emberekkel szeret dolgozni. Az az álma, hogy egyszer a legjobb technikai eszközökkel, a legrátermettebb és legmegbízhatóbb emberekkel oldjon meg egy igen nehéz és szép, lehetőleg harci-taktikai feladatot. Most, ki tudja, hová indultak? Cobden nem tudja. Falken sem tudja. De így a jó. Ha esetleg akadna a legénység között kém, áruló vagy szabotőr, mit sem tehet az illető. Mellesleg ő, Cobden százados úgyis nyitva tartja majd a szemét.

A legénységi ebédlőben nagy a sürgés-forgás. Pedig sokan vannak ügyeletben. A gépházban, a reaktortérnél, a turbinakezelőknél. Hiányoznak az akusztikai megfigyelők, a rakéta- és torpedóügyeletesek, a radarfigyelők. Mégis legalább negyven-ötven férfi gyűlt össze az első ebédturnusra. A konyhai ételkiadó ablaknál ketten állnak: az egyik a tálcákra rakott tányérokat és csészéket teszi fel a kis kiszolgálópultra, a másik matróz az edényekbe méri a fogásokat. A túlsó oldalon végtelennek tetszik a sor. Drapp színű egyenruhákba szorított vörös, barna, rózsaszín, sápadt arcok bukkannak fel néhány másodpercre, szőrös karok ragadják meg a tálcák szélét, és eltűnnek.

– Mit gondoltok, a jövő héten is lesz frissensült? – kérdi egy megtermett gépházi altiszt. A padlóhoz erősített kis asztalhoz telepedett társaság eleinte nem figyel rá, a kis radarkezelő meg a híradós is teljesen elmerül a táplálkozás élvezetében. Az altiszt kezefejével törli a száját, és folytatja: – Mert a múltkor, tudjátok, Madagaszkár mellett, mikor a tizedik napon a szakács bejelentette, hogy áttér a konzervhúsra, hát én azt hittem, felrobbanok.

– Jó a konzerv is – véli a kis radarkezelő.

– Tarawán, a támaszpont kantinjában ettem egyszer maláj rizses halat – jegyzi meg a híradós. – öregem, az volt ám a hús! Pedig a szemem láttára vakarták ki egy rozsdás pléhdobozból.

– És ha hetven napra megyünk megint, mint tavaly? – von vállat a radarkezelő, és legyint.

Az altiszt erre már nem is szól semmit.

Turner hadnagy a tányérjába néz, de látszik, nem az ételre gondol. Tömpe ujjaival keményen tartja a kanalat. Mellette ül Niels, és már a második fogásnál tart. Louvain olykor a pincérmatrózra pillant kritikus szemmel. A konyha és az étkezők az ő feladatköréhez tartoznak, és jobb, ha a hiányosságokat ő veszi észre előbb, és nem várja meg, míg Falken vagy Emin teszi szóvá.

Peel doktor Falken mellett ül, néha felnéz, de inkább csak hallgatja a beszélgetést, nem szól bele. A legtöbb mondanivalója szokás szerint Arvidnak van: a rakétatiszt igencsak szeret beszélni. Ez a tulajdonsága elég sok fejfájást okoz Cobdennek: a biztonsági tiszt főleg a kikötői kocsmákban félti Arvid beszélőkéjét.

A tisztek kerülnek minden témát, ami útjuk céljával lenne kapcsolatos. Nemcsak a kapitány jelenléte miatt, máskor sincs kedvük ezt feszegetni. Így a társalgás eléggé unalmas. Aztán Turner és Niels elmennek, Arvid is készülődik. Bejön Balard, fekete hajtincse ismét homlokába lóg. Inge tiszta, zubbonya hiányzik. Az ebéd kedvéért nyakkendőt azért kötött. Falken kapitány rosszalló pillantást vet rá. A zubbonyviselés miatti huzavona már beépült a nukleáris tengeralattjárók sajátos mondavilágába; Papeetetől Guamig, Tarawától Newarkig, Durbantól Diego Garciáig beszélnek róla a támaszpontokon, kikötői lebujokban és hálókabinokban. A Falken-Balard zubbonypárbajnak a valóságban már vége van, utórezgései sincsenek, de a matrózok még gyakran emlegetik.

Az Atlanti-óceánon

Május 19., szerda éjjel

Emin van szolgálatban. Az elsőtiszt pontos, és a pontosságot másoktól is megköveteli. Különösen a nem tiszti rangban lévő irányítószemélyzettől. Ettől eltekintve senkinek sincs vele különösebb problémája.

A vezénylőben félhomály uralkodik. Csak a műszerek lámpái égnek és a mennyezeten néhány kis négyzet alakú süllyesztet fénycső. A műszerek előtt ülő férfiak arcára furcsa árnyékok vetődnek.

– Háromszáztíz fokra hajócsavar – jelenti az egyik figyelő, fülén a hallgatóval.

– Távolság? – kérdi Emin nyugodtan.

– Huszonnégy kilométer. Iránya észak-északkelet, sebessége harminckettő. A csavar teljesen kivehetően „énekel”.

Emin a térképre pillant. Falken vörös kereszttel jelölte be „azt a bizonyos pontot”. A távolság rohamosan csökken, az „Ares” csaknem teljes, óránként több mint hetven kilométeres sebességgel halad célja felé. Nem lehet véletlen, gondolja Emin, hogy az eddig megtett csaknem öt és fél ezer kilométeren végig közepes merülésben kellett haladniok. Az Admiralitás emberei ilyen parancsot csak két esetben adnak: ha egy új típusú hajóval kísérleteznek, vagy harci jellegű feladatra küldik a kipróbált hajót. Az első változat nyilván nem jön számításba, az „Ares” már öt éve sorhajószolgálatban áll. Marad tehát a harci feladat. Emin olykor valamelyik támaszpont tiszti éttermében el-elbeszélgetett más hajók elsőtisztjeivel. Érdekes, gondolja, hogy a ranglétra ugyanazon fokán állók milyen szűkszavúak egymáshoz, mintha félnének, hogy a belső elhárítás hadititkok kiadásával vádolja meg őket. Ennek ellenére Emin elejtett félszavakból és célzásokból tudja, hogy az SSN-hajók körül nemegyszer furcsa dolgok történnek. Hosszú utakra indulnak, és mikor visszajönnek, tisztjeik szótlanok, és valami fura fény van a szemükben. Legalábbis Eminnek úgy tűnik. Semmi bizonyosat nem tudnak mondani, de van egy olyan érzése, hogy azok a tisztek nem ugyanolyan emberek már, mint indulás előtt voltak. „Vajon mi vár ránk, és én is megváltozom-e?” teszi fel magának a kérdést. De az egész gondolatmenet és hangulat alig néhány másodpercig tart csupán, mert Turner torpedótiszt, aki most itt áll mellette, hangosan jelenti:

– A kettes turbinában fordulatszám-csökkenés.

Emin félszemmel a mutatókra pillant. Elég messze áll Turner műszerfalától, de innen is látja a lassan visszafelé kúszó mutatót.

– Szóljon a gépháznak, nézzenek utána.

Fedélzeti telefonon megy az utasítás, egy perc múlva a mutató ismét az előbbi pontra kúszik vissza.

Jelentik, hogy a fordulatszám-szabályozó hagyott ki egy percre.

Emin a helyzetmegállapító automatára pillant, aztán gyors fejszámolást végez. Körülbelül négy és fél óra múlva elérik a megadott pontot. Az ő ügyeleti ideje éjfélkor lejár. Hirtelen álmosnak érzi magát, a félhomály, a kellemes langyos hőmérséklet mintha csak összeesküdött volna ellene. Így aligha fogja bírni tizenkettőig.

– Charles – szól a pillanatnyilag munka nélkül üldögélő figyelőaltisztnek – szóljon a pincérnek, hozzon egy kávét. – Nekem is – mondja Louvain.

Az élelmezési tiszt és Emin egymásra pillantanak, minden rokonszenv nélkül. Az elsőtiszt nem szereti, ha Louvaint is beosztják ügyeletbe. De az ügyeleti beosztásokat Falken hagyja jóvá, és ez ellen Emin semmit sem tehet. Nem is szólt soha. De ezt a harminc-egynéhány éves férfit nem tartja „harcászati típusú embernek”, és úgy véli: Louvain jobban tenné, ha a kimutatásai és élelmiszer- bizonylatai között maradna. Erre is szükség van, ismeri el Emin gondolatban, a majdnem kétszáz ember élelmezése igen fontos dolog, még lélektani aspektusa is van ennek, hiszen a legénység hangulata jelentős tényezője a hajó biztonságának és ütőképességének; ez a hangulat pedig többek között az élelmezés színvonalától is függ. De miért kell egy élelmezési tisztnek a vezénylésben szolgálatot teljesítenie? Az elsőtiszt ellenszenvéről tudhat Louvain is, mert általában kerüli a vele való beszélgetéseket, még a találkozást is.

A pincér hozza a két kávét. Emin két hajtásra kiissza, cukor nélkül, és azonnal elmúlik álmossága. Legalábbis így érzi.

– Iránnyal hogy állunk? – kérdi hangosan, de maga is tudja, csak azért teszi, hogy társai érezzék: Emin, a főnök állandóan figyel és „akcióban van”.

– Másfél vonás eltérés volt az imént, de már visszaálltunk – jelenti Turner. Forgószéke mellett fehéren gördül a vonalkázott papír; a fedélzeti elektronikus számítógép folyamatosan képernyőre adja a pillanatnyi helyzet koordinátáit – a megtett utat térképre rajzolja. A fedélzeti tehetetlenségi navigációs rendszer nélkül a fegyverrendszerek irányítása is csődöt mondana. Te jó ég, mennyire függünk ezektől az átkozott masináktól – kapja el Emint egy régi hangulata –, gépek nélkül le sem tudtunk volna jönni ide, és most ha bedöglenének, mind egyszerre, soha nem mehetnénk fel. Persze, a gépek nem mondhatják fel a szolgálatot – nyugtatja magát, ahogy az utóbbi években egyre gyakrabban teszi –, hiszen minden vezérlő és ellenőrzőrendszer sokszorozva van, itt semmi sem történhet az ember tudta-akarata nélkül.

Telefon: a reaktortérből jelenti egy altiszt, hogy az egyik világítási lámpasoron műszaki hiba lehet, kialudtak a fények. Turner a torony legalsó szintjén elhelyezett ügyeleti helyiségbe szól le:

– Villanyszerelő jelentkezzen a reaktortérben, világítási sorhibát elhárítani.

Egyszavas a válasz. Természetes, azonnal elindul az ügyeletes szerelő, gondolja Turner, itt nincs mese. Atom-tengeralattjárón vagyunk, vagy nem? És ültében is büszkén h6zza ki magát. A TAJ-ok – ahogy a flotta tolvajnyelvén hívják a tengeralattjárókat – a haditengerészet büszkeségei, legfélelmetesebb fegyverei. Nem véletlen, hogy a nukleáris tengeralattjárók rendkívül drágák. Árban közvetlenül az űrhajók után következnek.

Háromnegyed tizenkettőkor Emin már türelmetlenül tekinget a vezénylő ajtajára, de Karrer, a váltója még nem jön.

– Kétszázhetvenöt fokra hajócsavar – mondja hirtelen Charles, a HA-figyelő, és önkéntelen mozdulattal fülére szorítja a hallgatót. Pedig tisztán hallja a jellegzetes zajt. Előtte a képernyőn fehér-feketén vibrál is az érzékelőkbe érkező akusztikus jel képe. Egy pillanat múlva a jel kettős képpé alakul, mint amikor a tévékészülék képernyőjén szellemkép jelenik meg.

– Kettő csavar, kétszázhetvennégy fok, távolság harmincnégy kilométer – pontosítja jelentését Charles.

– Iránya? – kérdi Emin szárazon.

– Velünk egyező.

– Sebessége?

– Óránként harminchét-harmincnyolc.

Turner már rá is bök kézi számológépe gombjaira, mert tudja, mi lesz az elsőtiszt következő kérdése.

– Mikor hagyjuk magunk mögött…?

– Másfél óra múlva hetvenegy kilométerrel leszünk előtte – mondja a hadnagy. Emin bólint. A terem sarkában sebesen villódzik a másodperceket is mutató, számjegyeit gyorsan váltó digitális óra: 23.51.

– Váltásra felkészülni – mondja Emin, és maga elé húzza az eseménynaplót, vonalat húz keresztbe, ráírja a dátumot és az órát. Aztán húz még egy piros vonalat is, és elégedetten szemléli művét.

Hajnalban az új vezénylőtisztek – Karrer, Arvid és Cobden, valamint a HA-megfigyelők és radarkezelők – között élénkség tapasztalható. Karrer látja, hogy hamarosan a kijelölt pontra érkeznek. Tarawán már reggel van. A felesége gépe már három nappal ezelőtt leszállt, senki sem várta a repülőtéren. Az asszony dühösen és csalódottan keres egy taxit. Mit csinált, hogy őt nem találta? Visszament ugyanazzal a géppel, vagy ott várakozik még mindig egy szállodában?

– Megvan – mondja a radarfigyelő, egy fiatal altiszt. Majdnem pontosan a megadott koordináták keresztezésénél, talán kétszáz méterrel odébb.

– Az már igazán semmiség – nevet Arvid, és ő is megnézi a képernyőn felvillanó éles fényű kis pontot.

– Akusztikus jelzés nem jön be.

– Mert áll a motor, nem működik a hajtómű. Passzív jel nem is lesz. Próbálja meg aktívval, hogy biztosak lehessünk a dologban.

A figyelő egy gombnyomással irányba állítja az „Ares” orr-részébe telepített szférikus adó-vevő antennát. A csaknem 1500 membránelem és adófej a másik gombnyomásra impulzusüzemben irányított, nyalábolt ultrarezgéseket bocsát ki. Mivel impulzusüzemről van szó, a készülék automatikusan szabályozza a jelek kisugárzása közti szüneteket; ezalatt a kibocsátott jel eljut a céltárgyig, és vissza is tér onnan. A jel hang- és képjellé alakítva érkezik a kijelzőkre. A vezénylőben tartózkodó tisztek hallják is, látják is őket. Karrer csak rutinkérdéseket tesz fel acéltárgy távolságára, nagyságára, alakjára és irányszögére vonatkozóan. Ez utóbbi nulla; a céltárgy az óceán felszínen lebeg. A több száz piezokeramikus kristály szinte mindentudónak mondható, még azt is jelzi, milyen anyagból készült acéltárgy. A jelrögzítők révén a hajó páncélkamrákba zárt, apró fülkékben működő regisztrátorai ezt is éppúgy feljegyzik, mint minden eseményt és folyamatot, mely az eddigi út során a hajóban és azon kívül, de vele kapcsolatban beállott vagy létrejött. Karrer felemeli a belső telefont, a kapitány kabinját hívja. Falken csak a második csengetésre veszi fel, álmosan dörmögi:

– No?

– Itt Karrer a vezénylőből. Tíz perc múlva a jelzett pontra érünk, kapitány úr.

– Van ott valami?

– Egy körülbelül tizenötezer tonnás hajó várakozik.

– Rögtön megyek, addig fékezzenek.

Karrer beleszól a géptermi mikrofonba:

– Sebességet ötvenre csökkenteni. Megállásra felkészülni.

A hajóban mozgás támad. Csengők szólalnak meg néhány kabinban, a merülőkormányosokat hívják posztjaikra. Az ügyeletes fedélzetmester két percen belül külső őrszemélyzetet küldjön a torony aljába. Öt perc múlva Falken lép a terembe, borostás állal, de jókedvűen. Nyakkendője félrecsúszva. Elégedetten nyugtázza, hogy mindenki a helyén van, és sehol sem hevernek felesleges kávéscsészék, mocskos hamutartók.

– Felmerülni – mondja röviden Falken, miután két pillantással meggyőződött a HA- és a radarkép, valamint az automata helyzetjelző állásáról.

Az éjfekete víztömegben gyorsan sikló, iszonyúan hatalmas acéltestben felsírnak a riadócsengők. A jobb és baloldali kabinok ajtajai kivágódnak. A rakétakezelők a hajó közepére, a kilövőhelyekre szaladnak. A torpedósok a felső szintre. A gépházba beosztott legénység a legalsó szinten foglalja el helyét. Peel doktor panyókára vetett zubbonnyal siet az orvosi rendelő és az elkülönítő közös helyiségeibe. A megafonokból folyamatosan érkeznek az újabb utasítások.

– Kormánysíkkezelők a helyükön.

– Szivattyúk készen.

– Turbinák félerőn, fordulatszám folyamatosan csökken.

A jelentések másodperces szünetekkel érkeznek. Falken már csak egy mondatra vár. A radarkezelő még egyszer képernyőjére pillant, és csak utána szól:

– Céltárgyon kívül ötven kilométeres körzetben semmi!

– Levegőt a tartályokba! – int Falken. – Mélységet folyamatosan jelenteni! Vízszintes kormánysíkokat egyes állásba!

– Egyes állás, kész!

– Levegő megy! Kettes, négyes, hatos tartály.

– Levegő megy! Egyes, hármas, ötös tartály.

– Mélység százhúsz… Száztíz… Száz.

– Hajtómű állj!

A lábuk alatt alig érezhető kis vibrálás hirtelen megszakad. A gépház azonnal teljesítette a parancsot. A tengeralattjáró ferdén felfelé halad. A „céltárgytól” három kilométerre lehet.

– Mélység hetven… Hatvan… Ötven…

– Jobb oldali tartályokban levegő.

– Bal oldalon is, a négyes kivételével. Most már jó ott is.

Karrer nagyot nyel, a füle zúg. Nem gondol már a feleségére. Arvid máskor vidám-gunyoros arcán is feszültség. A vezénylő sarkában a radarfigyelő átkattintja készülékét a torony tetejébe épített felszíni készülékre; amint a torony kibukkan a vízből, azonnal képet kap a fenti világról.

– Mélység negyven… Harminc.

– Tizenötön állj!

– Igen, uram, tizenötön állj… Megállt. – Ki a periszkópokkal!

Néhány másodperc múlva az egyik, eddig üres, szürke-holt képernyő megvilágosodik. A fényerősségjelző mutatja, hogy odakünn még éjszaka van, alig pirkad. Ezért csak a várakozó hajó zöld, piros és fehér irányfényei láthatók. Egy másik készülék azonnal bejelzi a vezénylőbe a szél irányát és sebességét, a levegő páratartalmát, a kinti hőmérsékletet, a hullámok magasságát. A harmadik különleges periszkópantenna az eget kémleli, és elektromágneses hullámaival azt villámgyorsan le is tapogatja.

– Repülőgép háromszáz kilométeres körzetben sehol – jelenti a radarfigyelő.

De Falken még egy pillanatig vár. Eszébe jutnak a „harci feladatok teljesítése közbeni” előírások.

– Cobden!

– Uram?

– Koordinátákat a „Himalájá”-tól!

Így hívják a flottánál azokat a stacionárius pályán mozgó katonai műholdakat, amelyek 35810 kilométer magasságban, a Föld forgásával megegyező sebességgel haladnak bolygónk körül. Gyakorlatilag tehát mindig ugyanazon pont fölött lebegnek. Az egyik „Himalája” az Atlanti-óceán fölött helyezkedik el. A hajók és repülőgépek a megfelelő rádiójelkód kisugárzása után néhány másodperccel megkaphatják tőle pontos helyzetmeghatározásukat. Most is ez történik. Az elektronikus számítógép kijelzi az adatokat.

– Egyeznek a koordináták, uram. Nyugati hosszúság negyvennyolc-tizenhat-harminckettő, a déli szélesség harminchét-huszonkettő-nullanyolc. – Rendben – bólint Falken, még egy pillantást vet Karrer arcára. – Fel! – Igen, uram, fel…

Megismétlődnek a parancsok. A tengeralattjáró tornya kiemelkedik a vízből, aztán az egész hajótest felső része kibukkan a felszínre. Belül mindnyájan hallják a jellegzetes hangot: mintha óriási hullámok gördülnének alá, vízlavina, megkönnyebbülés. Lábuk alatt a padló dőlésszöge megváltozik; minden egyenesbe áll. De ez csak egy másodpercig tart, az „Ares” máris átveszi az óceán hullámzását. Enyhén himbálózik a felszínen.

Most maga Falken áll a központi mikrofonhoz:

– Legénység, figyelem! A kapitány beszél. A felszínen vagyunk, az Atlanti-óceán egy pontján, ahol fontos feladatot kell teljesítenünk. Mindenkitől elvárom, hogy kötelességét a legjobb tudása szerint végezze. Külső figyelők a helyükre! Zárófedél nyílásait nyitni! Egyes torpedóállás, egyes rakétaállás, reaktortér és gépház, készültség! Tizenöttel előre! – kikapcsolja a mikrofont, és csak a mellette állóknak folytatja: – Irány a céltárgy, aztán tőle kétszáz méterre átmegyünk körözésbe. Fényjelzésre felkészülni. Megyek a toronyba. Karrer, a hajó állandóan merülésre készen álljon.

– Igen, uram!

Odakünn erős a szél, Falken a vaslépcső tetején egy pillanatra megtántorodik. Elkapja a vizes korlátot. Az első, amire a szél ereje után felfigyel, a levegő íze. Mert íze van a sós levegőnek, szinte harapni lehet. Miért nem tudják ezt a hajó belsejében is előállítani a légkondicionáló gépek…?

A torony tágas tetején már három férfi áll, vastag kabátot viselnek, tengerészsapkájukat egyik kezükkel fejükre szorítják.

– Ezer méterre hajó, uram – mondja az altiszt.

– Tudom, Holl. Éppen oda igyekszünk.

– Látcsövet, kapitány úr? – nyújtaná Holl a műszert, de Falken csak int:

– Figyelje maga, Holl.

– Igen, uram.

A torony egyik zárónyílásában két újabb matróz bukkan fel. Egyikük kis készüléket hoz. Leteszi a korlát alá, erősen fogja, aztán a kapitányra pillant. Az „Ares” ring a hullámokon. Falken kivár, míg közelebb érnek a hajóhoz. Az ég alján percről percre szélesebb a fehér csík, hajnalodik. Az idegen hajó fekete tömbje lassan elválik a háttértől. Már alig néhány száz méterre lehetnek tőle, fekete vízen úszó sötét tárgyak közelednek egymáshoz…

– Jelzést az idegen hajóra! Négyszer egymásután azt a szót: „CÁPA”: A matróz bólint, és működésbe hozza a készüléket. Annyit ő is sejt, hogy ez egy jelszó lehet. Csodálkozás nélkül teljesíti a parancsot. A sötét vízre éles fénycsóvák vágnak villózva. A szél zúg, a hajó testét csapkodó hullámok feketén gördülnek tova. A torony több emelet magasan van a víz felett, tajték nem csap a férfiak arcába.

– Nincs válasz, uram – mondja Holl altiszt.

– Ismételjék meg az üzenetet.

A matróz ismétli: CÁPA, CÁPA, CÁPA, CÁPA.

– Fény a hajón! – kiáltja Holl néhány másodperccel később, feleslegesen. A többiek is látják. Holl szeme a látcső mögött, a korláthoz támaszkodik derékkal, teste már átvette a hajó ringását.

– A válasz nyílt szöveg, uram: „STOP CSÓNAKOT KÜLDÜNK”.

– Köszönöm, Holl – a kapitány előveszi a kis hordozható rádiótelefont, lenyomja a gombot:

– Vezénylés!

– Igen, uram, itt Karrer.

– Hajtómű állj. Készenlét marad.

– Értettem, kapitány úr.

Az „Ares” várakozva ring a hullámokon az egyre világosuló égbolt alatt.

Falken a kabinjába megy. Megvan rá az oka, hogy ne maradjon a toronyban. Az előbb közölték vele, hogy az idegen hajótól elindult a csónak; a matrózon kívül csupán egyetlen férfi ül benne, jelezte Holl altiszt.

A kapitányt rossz előérzet fogta el az imént. Jobb, ha ezt az ügyet, amíg lehet, egyedül ő intézi. Sejti, hogy nem egyszerű gyakorlatról van szó. A nukleáris üzemanyag nem olcsó, és egy ilyen nagy hajó minden útja veszélyekkel jár. Az Admiralitás ok nélkül nem kockáztat.

Megcsendül a belső telefon.

– Uram, a csónak az „Ares” oldalánál. Az idegen önnel kíván beszélni. – A kabinomba vezessék, és küldjék ide az elsőtisztet is.

Jobb lesz persze, ha Emin is hallja, miről van szó. Majdnem hatezer kilométert tettek meg közepes merülésben, ez pedig nem lehetett egy admirális szeszélye csupán.

Kopogás, ajtónyitás. Niels hadnagy szabályosan jelent:

– Kapitány úr, a látogató megérkezett.

– Fáradjon be.

Az idegen negyven-ötven év közötti férfi. Öt-hat évvel lehet fiatalabb Falkennél. Civilruhát visel, de mozgása katonás. Napbarnított, feszes bőrű arc, átható, zöld szem, barna haj, itt-ott ősz szálakkal tarkítva. Középtermetű ember, mégis fejét behúzva lépi át a magasított küszöböt. Ez a mozdulat elárulja Falkennek, hogy a férfi nem először fordul meg tengeralattjáróban.

Ugyanakkor az is látszik a mozgásán, hogy nem tengerész. Alig csukódik be mögötte az ajtó, ismét nyílik, és Emin lép be.

– Erland vagyok – nyújtja a kezét az idegen.

– Falken kapitány. Ez pedig az „Ares” elsőtisztje, Emin.

Az idegen igyekszik azonnal otthonosan viselkedni: fekete aktatáskáját Falken íróasztala sarkára teszi, széket penderít maga alá, meg sem várva, hogy hellyel kínálják. Feje felett röpke pillantást vált a két tengerésztiszt, aztán ők is leülnek.

– Az az elvem, hogy legegyszerűbb az egyenes út – kezdi Erland magabiztosan. Enyhe félmosoly az arcán, de érezni, hogy ezzel csak a pillanatnyi feszült hangulatot akarja eloszlatni. – Ezért rögtön elmondom, uraim, miről van szó. Ez önnek szól – és egy lepecsételt borítékot ad át Falkennak. A borítékon nincs címzés, csak egy kétjegyű szám.

A kapitány feltöri a pecséteket. Elolvassa a rövid szöveget és átnyújtja Eminnek, de közben már szól is Erlandnak:

– Ön tehát Paul Erland, a titkos szolgálat ezredese. Az Admiralitás nekem szóló utasítása szerint egy akcióban kell részt vennie az „Ares”-nek, melyet ön irányít.

– Tudom, kapitány, az ön számára kicsit fenyegetően hangzik mindez – mosolyodik el az ezredes. – De ne aggódjon. Tapasztalatból tudom, hogy minden parancsnok igazán csak a hajója épségével törődik. Ígérem, hogy az „Ares”-nek semmi baja nem esik.

Emin is elolvassa a Falkennek címzett, névre szóló parancsot, aztán szótlanul a kapitány asztalára teszi a papírlapot. A parancs bekerül majd a hajó legfontosabb titkos iratai közé, melyeket végzetes baj esetén egy készülék önműködően megsemmisít.

– Kérem, mondja el, miből áll az akció.

– Időnyerés céljából javaslom, hogy közben az embereim kezdjék meg az átszállást az önök hajójára.

– Az emberei?

– Tizenkét férfi plusz a felszerelésük, körülbelül hatszázötven kilogramm. Falken egy másodpercig hallgat. De az asztalon fekvő parancsra pillant, és tudja, mit jelent az. Az „Ares” tulajdonképpen már napok óta részese az akciónak, melyről még semmit sem tudnak.

A kapitány felemeli a telefonkagylót:

– Cobden? Menjen ki a toronytetőre. Közölje a csónakossal, hogy elkezdhetik az emberek és felszerelés átszállítását. Aztán menjen le, és készíttessen elő három négyszemélyes vendégkabint és a tizenhetes számú egyszemélyes kabint. Szóljon a szakácsnak, hogy a reggelinél tizenhárom fővel többen leszünk.

– Értem, uram.

Falken Erland felé fordul: – Folytassa, ezredes.

– Ez a hajó, melyen én és embereim várakoztunk eddig, a bragéniai felségvizeken kívül horgonyoz. A kétszáz mérföldes zóna határán vagyunk tehát. Az embereimnek észrevétlenül a bragén partra kell jutniok. Később majd megadom a pontos koordinátákat is.

– Elnézést – szól közbe Emin –, de erre a célra egy régi típusú, kisebb és a miénknél rosszabb paraméterekkel rendelkező tengeralattjáró is megfelelne.

Erland, mintha már számított volna erre az érvre, megint mosolyog. Falkennek nem tetszik ez a mosoly, de egyelőre úgy dönt, nem hagyja, hogy efféle külsőségek befolyásolják.

– Uraim, elüthetném a dolgot úgy, hogy felsőbb parancsra hivatkozom, és hallgatok, mint a sír. De mivel önök is részt vesznek az akcióban, és bizonyos dolgokról okvetlenül tudomást szereznek majd, hát annyit elárulhatok: egyáltalán nem mindegy, milyen típusú tengeralattjáróval hajtjuk végre az akciót. Az illetékesek rengeteg, részben számunkra is ismeretlen tényezővel számolva döntöttek így. Röviden: ezt az akciót egyenesen az „Ares”-re szabták, és én erősen remélem, hogy néhány nap múlva sikerrel be is fejezzük, és önök visszatérhetnek támaszpontjukra.

– Tehát az embereit behajózva azonnal indulunk, merülésben? – kérdi Falken.

– Természetesen. Feltehető; hogy a bragéniai haditengerészet egységei felfedeznek bennünket, de ennek nincs különösebb jelentősége. Még nincs. A lényeg az, hogy embereinket még ma éjjel, legkésőbb hajnal előtt partra tegyük egy bizonyos partszakaszon. A továbbiakat majd a helyszínen mondom el.

Falken arcán megfeszül a bőr, no igen, végül is nem először vesz részt olyan akcióban, amelynek célját nem ismeri. Sőt az is lehet, hogy ez az Erland sem tud mindent, ő is csak egy csavar a gépezetben. Gyors mozdulattal feláll. Emin követi. Az ezredes is.

– Amint berakodtak, indulunk. Kérem, ezredes, negyedóra múlva jöjjön a vezénylőbe, bemutatom a tiszteknek. Reggeli pontban fél nyolckor, a tisztek számára.

– Még valamit – szakítja félbe Erland. – A tizenkét ember között van egy tiszt is, Werth őrnagy.

– Ha neki nem felel meg a legénységi kabin, természetesen nyittatok neki is egy vendégkabint…

– Felesleges. Az őrnagy mindenfajta kényelmetlenséget megszokott már – mosolyog ismét Erland.

Az Atlanti-óceánon

Május 20., csütörtök délelőtt

– Sohasem voltam babonás, de most azt mondom, ráfázunk, meglátjátok – morogja Borletti; a szakács.

– Ne károgj, vészmadár – Runne örökké vidám arcán széles vigyor suhan át. – Nem csodálom, hogy a régi tengerészek is mindig a szakácson töltötték ki a dühüket, ha valami nem sikerült. Minek szövegelsz folyton ilyen hülyeségeket?

– Nem hülyeség ez, fiú – legyint Borletti, és az infrasütő gombjait nyomogatja. Az alumínium tepsikben bő zsírban serceg kétszáz jókora hússzelet. – Hány embert vettünk fel reggel arról a rejtélyes hajóról, mit gondolsz? Tizenhármat! Érted? Ti-zen-hár-mat! Ez neked nem mond semmit?

– Marhaság – legyint Runne, és a forróvizes csap alá állítja a húsvágódeszkákat. Néhány percig nem beszélnek, a zubogó víz zaja elnyom minden más hangot. Két konyhaszolgálatra osztott matróz tesz-vesz az ételkiadóban és az előkészítőben. Aztán a bal oldali folyosóra vezető ajtó váratlanul kinyílik, Louvain hadnagy teszi át lábát a magasított küszöbön:

– Borletti!

– Uram?

– Tarawán maga vételezett a támaszpont élelmezési, tisztjénél huszonöt üveg pezsgőt?

Borletti nagyot nyel. Runne elzárja a vízcsapot, még nagyobb lesz a csend. A szakács megnyalja vastag ajkát.

– Igenis, hadnagy úr.

– Kinek az utasítására, vagy kinek az engedélyével?

– Úgy gondoltam, hadnagy úr kérem, hogy mivel közeledik az ünnep, és nem lehetett tudni, akkor éppen hol leszünk, gondoltam, jó, ha a pezsgő már itt lesz a raktárban. Behűtve, persze…

– Miféle ünnep, Borletti?

– Az Öregnek május huszonharmadikán van a születésnapja.

Louvain meghökken. Megpróbál visszaemlékezni, hogy tavaly mikor is ünnepelték a kapitány születésnapját.

– Máskor akkor se forduljon elő, Borletti, hogy tudtomon kívül ilyesmit vételez. Figyelmeztessen, és majd én intézkedem.

– Igenis, hadnagy úr.

Louvain kifordul az ajtón. Runne vigyorog, aztán visszatér az előbbi témához.

– És hová visszük azt a tizenhárom fickót?

–Tudja a fene. De az biztos, hogy nem ok nélkül megyünk megint merülésben.

Az egyik matróz átszól az előkészítőből:

– A kabintársam a kormányállásban ügyelt, amikor hajnalban lemerültünk. Azt mondta, nyugatra megyünk, kétszáz méteres merülésben.

– Kétszáz méteren? – jajdul fel Borletti. A két újonc csodálkozva nézi, a szakács ezért a beavatottak szakértelmével magyarázza: – Fiúkák, már elég régen vagyok a flottánál. Én mondom nektek, ha egy ilyen cápa, mint mi vagyunk, kétszáz méter mélyen megy át az óceán alatt, akkor ott valami nagy disznóság készül.

Runnéra valahogy nincs hatással a jóslat. Megveregeti a szakács vállát:

– Tudod, mi az egészben a legrosszabb? Hogy a tizenhárom újonnan jött között sincs egyetlen nő sem!

Borletti égnek emeli tekintetét:

– Istenem, miért vertél meg egy nőbolond kuktával?

A vezénylőben csend van. A kapitány szól a belső megafont kezelő altisztnek, sugározzanak zenét az egész hajóba. Pergő ritmusú tánczene harsan fel. A tengeralattjáró száztizennégy helyiségében szétömlik a dallamáradat. Még a néptelen, sötét raktárakban is szól, ahol jelenleg nem tartózkodik egy árva lélek sem.

Az ügyelet végén Falken kabinjába vonul. Nem telik el öt perc, megjelenik Cobden.

– Nos, százados? – a kapitány hangjában árnyalatnyi a türelmetlenség.

– Kötelességemnek tartom jelenteni egy megfigyelésemet, kapitány úr. Falken becsukja a könyvet.

–Halljuk, Cobden.

– A toronyőrséget vezettem ma hajnalban, mikor ezek a jövevények berakták a felszerelésüket. Az a bizonyos Werth őrnagy egy rendkívül szófukar, harminc év körüli férfi…

– Ezt akarta nekem jelenteni?

– Nem, uram. A felszerelésük körül nem „tiszta” valami.

– Ezt hogy értsem?

– Fegyverek, sebkötöző pólyák, bizonyos műszerek, felfújható gumicsónakok…

– Eddig érthető.

– …és robbanóanyag.

– Robbanóanyag? – élénkül fel Falken. – Milyen és mennyi?

– Plasztik, a legerősebb fajtából. Több részre elosztva, legalább ötven kiló.

Ez még Falkent is meglepi. Nem szakértője ugyan a robbanóanyagoknak, de a továbbképzéseken ilyesmiről is esett szó néha. Cobden is erre gondolhat, mert halkan folytatja:

– Tíz kilóval szét lehet dobni egy közepes, egyemeletes épületszárnyat úgy, hogy csak lapátolni való marad. Húsz kilóval egy katonai betonbunkert. Ötvennel már egy kisebb erődöt is talán.

– Mi a fenét akarhatnak ezek? – A százados arcába pillant, aztán rájön, hogy hiszen Cobden még nála is kevesebbet tud az akcióról. – Mindenesetre köszönöm, százados. Dicséretes az ébersége és a buzgalma. Nem fogom elfelejteni.

– Köszönöm, uram.