Nemere István

Kalózok az űrben

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-564-5

MOBI ISBN 978-963-453-565-2

1

– Te vagy a legszebb nő, akit valaha láttam – mondta Raito melegen.

– Ezért vettél feleségül? – kérdezte Begga hamiskás mosollyal. Szép arcát világosbarna hajkorona keretezte.

– Ezért is – hangsúlyozta a férfi, majd magához húzta a nőt. – Senkinek sincs ilyen csinos felesége! Ilyen kislányos derekú, karcsú, szép szemű, bájos asszonya. Csókolj meg!

– Itt? Most? – Begga nevetve bontakozott ki férje karjaiból. – Elfelejtetted, hol vagyunk.

– "A mérhetetlen mindenség közepén, iszonyú távol a lakott és lakatlan világoktól…" – idézett Raito egy verset. Begga válaszul megsimogatta a férfi homlokát:

– Térj magadhoz, szívem. Az igaz, hogy a mérhetetlen kozmosz közepén, de egy harmincszemélyes utasszállító fedélzetén vagyunk, ahol bizony rajtunk kívül is akadnak utasok. Annál is inkább, mert erre a járatra az összes jegyet eladták…

Borles kapitány elgondolkozva keverte a kávét. A fekete folyadék már-már kicsapott a csésze szélén – akkor végre abbahagyta. A kiskanál megcsörrent a tálcán. A férfi behunyt szemmel emelte szájához a csészét. Mindig így tett, amikor – napjában kétszer – szertartásszerűen felhajtotta kávéját.

Glinda Vaale türelmesen állt előtte, kezében a kis tálcával. A magas, karcsú, fekete bőrű lány kedvelte Borles kapitányt. Ismerte már a reggeli és ebéd utáni kávézással járó hangulatot. Tudta, hogy a kapitány számára a ceremónia minden apró mozdulatának megvan a maga jelentősége, és azon Borles nem változtatna soha, semmilyen körülmények között.

Borles magas, de nem túl széles vállú férfi volt. A halántéka őszült, és jól állt rajta az egyenruha. Ennyiben hasonlított az űrhajós társaságok, évente ismétlődő reklámkampányaiban oly előszeretettel használt csábító fotóhoz. A tévéképernyőkön gyakran éppen ilyen, középkorú, deresedé halántékú, napbarnított és szerfölött elegáns férfiak feszítettek, valamelyik cég jelvényével a nyakkendőjükön, így toborozták a fiatalokat a polgári repülés gépeire. Borles ötvenöt éves volt. Az űrhajókapitányok ebben a korban már más foglalatosság után néznek, hiszen mindnyájan tudják, hogy hamarosan búcsút kell venniük a kozmosztól. Mert eljön a nap, amikor az egyik – kéthavonta kötelező – orvosi vizsgálat után a doktorok hümmögni kezdenek, össze-összenéznek a delikvens háta mögött, hosszan szemlélik a vizsgálógépek által mért, komputerektől összesített adathalmazt, és az iránt érdeklődnek hirtelen, mi a páciens kedvenc hobbija… Borles kapitány maga is tisztában volt vele, hogy nagyon közel van már ehhez a naphoz. Most – miután kiitta a kávét, és a csészét visszatette a tálcára – Glindára pillantott. A lány fekete szemében megértést fedezett fel. "Sejtik már" – gondolta hirtelen. No persze, hiszen jó ideje repülnek együtt, a vizsgálatokra is együtt járnak. Előttük az ilyesmi nem maradhat titok.

– Finom volt, köszönöm – mondta halkan.

– Egészségére, kapitány. – Glinda szokásos válasza ezúttal kellemetlen benyomást ébresztett Borlesben. Egészség? Persze, nem beteg. De az űrhajózásban igen szigorúak a követelmények, és aki ötvenöt éves, az már…

– Minden rendben? – kérdezte. A hangja most megint úgy csengett, ahogyan máskor. Ahogyan kellett. Ahogyan harminc éve mindennap.

A lány kihúzta magát. Most is vakító fehér köpenyt és puha cipőt viselt: Glinda mindig nagyon sokat adott az öltözetére. És lehetett rá számítani. Soha sehonnan nem késett el, és mindenre emlékezett, amit megígért.

– Igen, kapitány úr. Csak… – Glinda elakadt, és tekintetét nem emelte fel.

– Csak?

– Dalma megint… indiszponált.

Dalma Ouden a másik utaskísérő lány volt. "Ideges, szeleburdi teremtés" – jutott Borles eszébe. Indiszponált?… Micsoda szó! Egyszerűen megint rájött a hisztéria.

– Amint hazaérünk, intézkedem, hogy levegyék a hajóról. – Ígérte Borles.

– Talán… talán nem kellene, kapitány úr. Nem azért mondtam. Csak mert önnek tudnia kell mindenről, ami a hajón történik. Végtére is… Nem árt senkinek. – Glinda alapjában véve jószívű lány volt.

– Többet pihen, mint amennyit dolgozik – dohogott Borles –, és az utasokra ki gondol? Egy stewardess kiesését mindenképpen megérzik, óhatatlanul romlik az ellátás színvonala.

– Majd gondoskodom róla, hogy…

– Nem áldozhatja fel magát állandóan, Glinda. A fekete lány elmosolyodott:

– Dalma is ezt tenné, ha… ha nekem lenne problémám.

Borles nyelt egyet:

– Maga annál okosabb lány, Glinda. Nem hisztériázik egy férfi miatt.

– Az a férfi elhagyta Dalmát, uram. Másfél év után…

– Nem a férje, csak a vőlegénye volt, ha jól tudom. Valami közepes kis automatabeállító a Mars–3-ban… – Borles legyintett. Bár ezt soha nem vallotta be magának, de – oly sok pályatársához hasonlóan – csak az űrben dolgozó férfiakat becsülte valamire. Az itteni nehéz körülmények között mutatkozik meg igazán, ki mit ér, mire képes. Még manapság is, ebben a fene modern világban…

Glinda még állt egy percig kezében a tálcával, aztán megfordult, és kiment a vezérlőből.

Borles rutinpillantást vetett a műszerekre. Bár a szerelvényfalon legalább hatszázötven kijelző, lámpa, kis számítógép-képernyő, gomb és kar volt, Borles tudta: minden rendben van. Egyetlen vészjelző sem égett. És… az ösztönei sem jeleztek bajt. Annyi éve hajózott már, hogy munkájában számíthatott a megérzésre, az intuícióra is.

Leült székébe, és maga elé húzta a hajónaplót. Közben azért odanézett a nagy központi radarernyőre is. A kerek, halványzöld ernyőn foszforeszkáltak a radarhullámokat visszaverő égitestek. Néhány kisbolygó, nagyobb meteor – ezek elég gyorsan száguldottak. A legközelebbiek pályáját és sebességét a radarral összekapcsolt számítógép egy kisebb képernyőre vetítette. Borles azonnal látta, hogy ezek a pályavonalak nem metszik a hajó irányát, így nem jelentenek veszélyt az Atlasz számára. Mellesleg az automata ütközésgátló úgyis időben eltérítené a hajót.

A tiszta lapra beírta:

2251–10–16 (Egys. világidő)

Mars–Föld pálya, IX-es variáns, 2. szakasz

Hajtómű: 0,6

Belső és külső – műszerek: rendbéri

Személyzet: 5 fő

Utasok: 30 fő

Beteg: nincs

Különleges esemény: nem történt

Itt tartott, mikor nyílt az ajtó. A másodpilóta lépett a vezérlőhelyiségbe.

– Üdv, Jan. Kialudta magát? – kérdezte Borles, és egy vonalat húzott a naplóba. A jobb szélére, a margó mellé tette a kézjegyét.

Jan Labin pilóta negyvenéves múlt. Magas volt, szőke, rózsaszín arcú és jóvágású. Kisportolt termetén feszült az egyenruha, a nők szeme gyakran megakadt rajta. Tizenegy éve szolgált a Föld–Mars vonalon, és – ahogy mondani szokta – errefelé már a kóbor meteorok is "szervusszal" köszönnek neki… A járat vonalain, az utasszállító flottában valóságos legendákat meséltek a Labin által elcsábított nők számáról… Borles tudta, hogy jó, ha ennek a fele igaz (a szám így is imponálóan magas volt), és kedvelte Jant. A másodpilótákat első tisztnek is hívták a hivatalos nómenklatúrában, és Jan Labin ezen a poszton is helytállt. Jól értett a kozmikus navigáláshoz, ritkán vesztette el hidegvérét –, és tulajdonképpen jó űrhajós volt. Más lapra tartozik, hogy majdnem minden Föld–Mars–Föld úton udvarolt valamelyik hölgyutasnak. Természetesen a legcsinosabbnak.

– Mondjuk, hogy kialudtam magam. – Labin nyújtózkodott egyet, aztán megigazította egyenruháját. Gyorsan ellenőrizte a főbb műszerkijelzőket. Borles felállt, és Jan elé tolta a hajónaplót. Amaz szintén kézjegyével vette tudomásul, hogy az indulástól számított második napon átvette a szolgálatot.

– Szóval semmi újság – mormolta Borles; Dalmáról nem akart most beszélni. Aztán eszébe jutott még valami, megtorpant a küszöbön: – Porovra nincs szüksége, Jan?

Yvan Porov a hajó fedélzeti mérnöke és rádiósa volt. A hajtóművek, a távközlés és az energetikai berendezések tartoztak a felügyelete alá, de természetesen részt vett a hajó irányításában is, ha rákerült a szolgálat sora.

– Egyelőre biztosan nem. Azt hiszem, ő is alszik.

– Rendben. A kabinomban leszek, ha valami történnék – mondta Borles, és elindult. Csak a személyzeti folyosón jutott eszébe, hogy ezt a mondatot az Atlasz fedélzetén legalább ezerötszáz alkalommal mondta el eddig. Négy éve övé a hajó, és megkedvelte. Ahányszor – letéve a szolgálatot – kilépett a vezérlőből, mindig meghagyta váltótársának: a kabinban találják meg, "ha valami történnék"… De sohasem történik semmi. Eddig nem történt. Az Atlasz új hajó volt, öt évvel ezelőtt állították forgalomba, műszerei ellen eddig semmi kifogás nem merült fel. Még a garanciális szemléken, az évi egyszeri kötelező dokkba vontatásnál végzett alapos vizsgálatokon se leltek fel hibát az árgus szemű műszakiak, így hát csak a hajtómű váratlan meghibásodása vagy egy kósza meteor miatti pályakorrekció okozhatott kellemetlen meglepetést… Így morfondírozott magában Borles kapitány, aztán benyitott kabinjába. Mellkasában érezte a fáradtságot.

– Mi lesz vacsorára? – kérdezte az öregúr. A nevét senki sem tudta; mióta elindultak a Marsról, csupán két nap telt el, és ezalatt az öreg senkinek nem mutatkozott be. Amúgy különben rokonszenves volt szép formájú fejével, tömött ősz bajuszával, szálegyenes termetével, pirospozsgás arcával.

– Itt a menü, uram – felelte Dalma. A fiatal nő sovány arcán ideges, gyors mosoly futott át. Nem volt kedve hosszan magyarázkodni. Még akkor sem, ha a Mars–Föld–Mars vonalat fenntartó vállalat előírásai szerint az utasokkal mindig kedvesen kell bánni. "A stewardess is ember" – szokta erre mondogatni Dalma, de csak rossz napjaiban. Igaz, ilyen napjai egyre gyakrabban voltak.

Most az étterem melletti helyiségben állt, a hatalmas ételautomata mellett. A klaviatúrán beprogramozta harmincöt közepes nagyságú adag leves, harmincöt dakari rizses hússzelet és ugyanannyi párizsi torta "lassú ütemű" kiadását. Glinda már korábban kiadatta a gépből a frissítőket, sőt nekifogott a terítésnek is. Nem fárasztotta a munka, még örült is neki, hogy az utasszállító gépeken a tervezők nem tartották kifizetődőnek az élelmiszer-kiadás teljes gépesítését. A stewardessekre úgyis szükség volt, hiszen az utasokkal valakinek foglalkoznia kellett. A pszichológusok nemegyszer hangoztatták, hogy ennek nagy jelentősége van az űrben, ahol az élettelen és veszélyes környezet tudata lehangolóan hat az emberek egy részére. Dalma ezenfelül örült, hogy egy kis fizikai munkával színesítheti napjait. Nem tartotta megalázónak, hogy mások asztalára kellett kihordania a tányérokat. Még az is tetszett neki, hogy az ultramodern űrhajókon ilyen "ősi" módszerrel szolgálják fel az ételt: Ez is javította az utasok közérzetét, és családias hangulatot teremtett az Atlasz fedélzetén. A helyiségben még alig voltak utasok. A legtöbben a kabinjaikban pihenték ki a délelőtti géptenisz és a délutáni úszás fáradalmait. De Dalma sejtette, hogy még az uszodában és a tornateremben is lehetnek néhányan, lenyomta hát a belső hangszórók mikrofonjának gombját:

– Kérjük kedves utasainkat, fáradjanak az étterembe. Tálalva van.

Glinda az előírás szerinti hófehér köpenyben bukkant fel mellette, felkapta az első tálat, kivitte az asztalokhoz. Mire az ételautomata kivette a hűtőből, és sugarakkal felmelegítette a rizses hússzeleteket – mind a harminc utas asztalnál ült.

– Vigyázz a gyomrodra, szívem – mondta a lila hajú asszony. A többiek nem jegyezték meg a nevét; a hajszíne csakugyan világoslila volt, és attól kezdve csak a "lila hajú nőnek" emlegették egymás közt az erős testalkatú, ötvenes nőt.

A férje – teljesen jelentéktelen külsejű idősebb férfi – bólogatott:

– Tudom, drágám, majd jól megrágom a húst… A mellettük ülő mandulaszemű lány, Mika, ügyet sem vetett rájuk. Egyetlen mozdulattal dobta hátra súlyos fekete hajfonatait, és szótlanul hajolt a tányér fölé. A másik asztalnál két férfi falatozott némán. Apa és fia. Az apa bőre egészen fekete volt, a fiáé viszont majdhogynem kávébarna. Mindketten gyorsan ettek, és nem is néztek körül.

– Ettem már különbet is. – Ventenor úr eltolta maga elől a kiürült levesestányért, és érdeklődve figyelte Glindát. A stewardess mosolyogva tette eléje a húst, és elvitte az üres tányért. A férfi körülnézett. – Maguknak fogalmuk sincs, milyen bonyolult szerkezet egy ilyen kis űrhajó is.

– Kicsi? – csodálkozott Begga. – Hiszen van vagy százméteres! – A fiatalasszony most élénksárga, rövid ruhát viselt, minden ékszer nélkül, még az arcát sem festette ki.

– Száztizennyolc méter – javította ki Raito azonnal. A vállas, rokonszenves arcú férfi vidáman nézett asztalszomszédjukra; Rövidre vágott hajába még nem lopóztak ősz szálak – éppen harmincéves volt.

Ventenor szeme megcsillant.

– Ez jó! Az adat helyes. Száztizennyolc méter. Szeretem, ha valaki ilyen alaposan tájékozott…

Begga csodálattal nézett férjére:

– Honnan tudod?

– Szokásom megjegyezni az adatokat. Ez a szakmámba vág – felelte a férfi mosolyogva. Ventenor azonnal lecsapott:

– Miért, mi a szakmája?

A fiatalember kissé zavarba jött:

– Állami tisztviselő vagyok…

– Kár. – Ventenor arcán némi csalódás látszott. A középkorú, mégis fehér hajú, széles vállú férfi szeretett beszélni.

A Földön kétszáz éve használatos világnyelvet – mint annyian mások – ő is tászólással beszélte. A nyelvészek egy része már komoly tanulmányokat is irt erről a jelenségről. Az indoeurópai világnyelv szavait lágyan ejtették a kelet-ázsiaiak, keményen az egykori spanyol nyelvterület mai lakói, harsányan-hangosan a szibériai sztyeppék és ausztrál síkságok emberei. A gyakorlott fülű szakember még ma is felismerte a szláv anyanyelvűeket, a torokhangokat kedvelő arabokat. Persze a legtöbben már ügyet sem vetettek az efféle különlegességekre – az volt a lényeg, hogy a Földön vagy az űr emberlakta támaszpontjain bárki meg tudta magát értetni másokkal.

Ventenor ibériai keménységgel ejtette az r-eket, erősen hangsúlyozta az a-kat és g-ket. Beggára mosolygott, és folytatta:

– Én sokáig dolgoztam az űrhajóépítő iparban. Részkonstruktőr voltam… Tudják, mi az?

– Nem – rázta fejét Begga.

Glinda körbepillantva ellenőrizte, mindenki megkapta-e az adagját. A bal oldali sarokból rámosolygott az ázsiai kisfiú, aki Glinda kedvence volt. Dalma az ételkiadó ablakon át nézte az utasokat, és Raitóra mutatott:

– Még mindig nem tudod, kicsoda az a fiú?

– Az utaslistán a foglalkozási rovatba azt írta, hogy tisztviselő.

– Én inkább karatebajnoknak nézem.

– Az egyik nem zárja ki a másikat… Tetszik?

– Tetszik – bólintott Dalma komolyan.

– De vele van a felesége – tette hozzá Glinda józanul, és diszkréten Beggára mutatott. – Ráadásul egy hónapja házasodtak össze.

– Szóval nászutasok.

– Mint azok ott, az ajtónál.

A kijárat melletti asztalnál egy másik fiatal pár ült. A férfi sovány volt és keskeny arcú, az asszony teltkarcsú, mosolygós. Vörös haja szeplős vállára omlott. Az ételre is alig néztek, folyton sugdolóztak.

– …A részkonstruktőrök tervezik az űrhajók egyes részeit. Nem a hajtóművekkel kapcsolatos berendezéseket, hanem a belső helyiségeket, az energiatovábbító rendszert, az információs csatornák beépítését az egész hajóba…

– Elnézést az indiszkrécióért, de ön múlt időt használt – mondta Begga, és a tortaszeletért nyúlt. – Már nem konstruálja azokat a részeket?

– Nem. Nyugdíjba mentem. – A férfi lehajtotta a fejét.

– Ilyen fiatalon? – csodálkozott az asszony. Raito erre az asztal alatt meglökte Begga combját, és gyorsan másról kezdett beszélni. Ventenor hamarosan befejezte az ebédet, és búcsút vett tőlük.

– Miért rugdostál az imént? – tört ki az asszonyka szemrehányóan.

– Először is, nem rugdostalak, szívem. Csak finoman figyelmeztettelek.

– Hát, ha neked ez finom módszer…

– És hatásos, hiszen azonnal elhallgattál. Tapintatlan voltál. Miért kérdezősködtél annyira?

– Mert feltűnt, hogy a fickó alig negyvenvalahány éves, és már nyugdíjba ment. Nem különös?

– Igen, különös. De ennek sok oka lehet. Köztük olyan is, amit az illető nem szívesen mesél el vadidegeneknek.

– Jól van, jól van. Végül is ő kezdte… Néha túlzásba viszed a tapintatot, és éppen te, akinek a foglalkozása…

– Csitt! Mára elég az indiszkréciókból! – Raito lenyelte az utolsó falatot is. – Mit csináljunk délután?

– Menjünk úszni – javasolta Begga. A férfi nem válaszolt; elragadtatva nézte szép feleségét.

– Mondtam már, hogy tetszel nekem? – kérdezte.

– Úgy rémlik, hallottam már tőled ezt az egyszerű bókot. – Az asszony rámosolygott férjére, és felállt. Lassan mentek ki a teremből. Glinda utánuk nézett, aztán az asztalhoz lépett, hogy összeszedje az üres tányérokat.

Jan Labin a belső telefon kagylója után nyúlt:

– Dalma, kaphatnék egy kávét?

– Még négy utas ebédel – felelte a lány kitérőén. A másodpilóta ebből megértette, hogy a stewardess most nem szívesen hozná azt a kávét.

– No jó, akkor majd később – felelte Jan, és letette a kagylót. Egy pillanatig töprengett. Ez a Dalma nem csúnya lány, van benne valami vonzó. Persze, azért taszító is… Például a változó-hullámzó kedve, a hisztériás rohamai. Kérdés, hogy a vállalatnál tudnak-e erről. A hajózószemélyzetet felügyelő osztályt persze inkább a pilóták természete, viselkedése, egészsége érdekli – ez végül is érthető. A hajó és az utasok biztonsága nem függ attól, hogy egy Dalma Ouden nevű huszonéves leányzó morcos arccal szolgálja-e fel a vacsorát…

Jan ellenőrizte a belső műszerek működését, aztán a külső érzékelők ellenőrző programját is lefuttatta a számítógépeken. A képernyőn monoton fehéreszöldes betű- és számsorok futottak végig, egyszer sem merevedett ki a kép, nem villogott vörös figyelmeztető fény. Tehát ez is rendben van, óránként be kell írni a hajónaplóba az ellenőrzések megtörténtét… "De minek?" – füstölgött magában a pilóta. "Hiszen minden hajóban van fekete doboz, az automata ellenőrző rendszer úgyis feljegyez mindent…" Újra eszébe jutott az a tavalyi szakszervezeti gyűlés a Marson, ahol nem csupán a Föld–Mars vonal, de a Merkúr–Föld és a Vénusz–Föld–Mars kombinált vonalak járatain dolgozó pilóták is képviseltették magukat, nem is beszélve a bányász- és teherűrhajók személyzetéről, akik még a Jupiter, a Szaturnusz, sőt a Plútó övezetéből is eljöttek… Mégis, hiába emelték fel szavukat a szerintük értelmetlen és felesleges adminisztráció miatt (ennek tartották a hajónaplóba óránként kötelező bejegyzéseket is), az admiralitás és a szállítóvállalatok vezetői hajthatatlanok maradtak. Arra hivatkoztak, hogy hajónaplók mindig léteztek az űrben, és az "emberi tényezőt" kizárni nem lehet. Már így is túl sok feladatot végeznek a gépek, és az embereknek a hajókon alig marad munkájuk. Azonkívül – érveltek tovább – a "fekete doboz" is mechanikus szerkezet, tehát el is romolhat. Márpedig az űrben számtalan veszély leselkedik a hajókra, és ha katasztrófa történik, annak okát később a vizsgálóbizottság csak a hajónapló és az esetleges túlélők vallomásai alapján kutathatja fel. "Szép kis perspektíva" – gondolta Jan, de ahogy a műszerekre nézett, újra elöntötte a nyugalom. Az Atlasz biztonságban volt. Minden apró része jól működött, a gépek dolgoztak. Valahol a többszörösen biztosított, vastag falak mögött kábelekben áram, csővezetékekben folyadékok vagy sűrített gázok haladtak, ha kellett, önmaguktól kapcsoltak be és ki a szükséges berendezések. A külvilágot mutató képernyőkön távoli világok apró fénypontjai ragyogtak. Az Atlasz mozgását szabad szemmel nem lehetett látni – pedig a hajó elképzelhetetlen sebességgel száguldott a mindenségen át.

A medence szélén a karcsú, keskeny arcú férfi Raitóhoz lépett:

– Elnézést, uram. Hallottam, hogy önök is nászutasok… Ezen a hajón csak két ilyen pár van,

Raito jókedvében volt. Fel sem állt, csak a kezét nyújtotta az idegennek:

– Raito Kuomeni a nevem.

– Jagel Korgen.

– Hívja ide a feleségét is… – Raito körülnézett, merre van Begga. A fiatalasszonyt az úszómedence túlsó partján fedezte fel; egy bordásfalon lógott, és a lábait emelgette. Az arca nem sok örömet árult el, de úgy látszik, fejébe vette, hogy ezeken a "kínzószerszámokon" naponta elvégzi az önmagának kiszabott gyakorlatokat. Hja, a szépséget nem adják ingyen… Raito intett: gyere! Begga alighanem unta már a bordásfalat, örömmel vetette magát a vízbe. Lassú, egyenletes csapásokkal úszott.

Közben egy alacsony, hízásra hajlamos, vörös hajú, szeplős vállú fiatal nő lépett hozzájuk. Jagel – Raito csak most látta, milyen sovány és sápadt ez a hosszú, fekete hajú férfi – magához ölelte a nőt:

– Ez hát az én feleségem, Irina.

Begga elkapta a medence szélét. Azonnal megértette, íni történt távollétében, és vidáman üdvözölte Korgenéket.

– Mi, fiatalok, tartsunk össze!…

– Nem láttalak én már téged valahol? – kérdezte Irina, kisegítve Beggát a vízből.

– A képernyőn – mondta Raito gyorsan és büszkén. – Begga ugyanis színésznő.

– Igen? – álmélkodott Irina boldogan. De Begga feddő pillantást vetett férjére:

– És még te tartottál nekem előadást a diszkrécióról… Nos, igen – fordult a másik párhoz. – Ha már újdonsült férjuram leleplezett, kénytelen vagyok bevallani: tévészínésznő vagyok… persze, csak kezdő. Még csak két filmben játszottam.

– Lesz abból több is – biztosította Jagel gálánsan. Raito nevetett:

– Szerintem is hamarosan fel fogják fedezni… Akkor lesz csak kutya életünk. Egy sztár férje leszek, hát nem szörnyű? Brrr! – rázkódott meg a fiatalember, de látszott az arcán, hogy ez a perspektíva nem ijeszti el.

– Menjünk a büfébe – javasolta Irina. – Megszomjaztam a sok mozgástól.

– Te is alaktartó kúrát folytatsz? – karolt bele Begga. A két férfi vidáman egymásra pillantott, és elindult az asszonyok után.

Labin majdnem elaludt. Az állandó hőmérséklet, a csend és az éjszakai virrasztás együttes hatására most megrohanta az álmosság, félrebillent a feje. De azonnal magához tért; az évek során belénevelt fegyelem hatására az agya rögtön kitisztult. Ha egy űrhajó ügyeletes pilótája elalszik, az főbenjáró vétségnek számít. Ha valami történnék ilyenkor a hajóval…

Már a telefonért nyúlt, mikor nyílt az ajtó és Dalma lépett be egy tálcával.

– A legjobbkor – örvendezett a másodpilóta. – Már majdnem elnyomott az álom. Hol az a nektár? – Rámosolygott a lányra. – Amúgy mi újság, Dalma?

– Semmi érdekes – vont vállat a lány. – Ahogy az lenni szokott, minden úton akad néhány furcsa utas…

– Most kik az ügyeletes furcsák? – kérdezte Labin, élvezettel kortyolgatva a forró kávét.

– Például az a két fekete. Apa és fia, azt hiszem. Hasonlítanak egymásra, csak a fiú…

– …Világosabb bőrű, én is láttam őket – bólintott Labin.

– Igen, az apa szénfekete, a fiú kávébarna. De persze nem ezért furcsák. Ma reggel bekopogtam hozzájuk. A mosóautomatából vittem el nekik a kimosott fehérneműt, és mikor beléptem, azok ketten… sírtak.

– Tessék? – Labin meglepetten letette a csészét.

– Sírtak?

– Igen. A fiúnak könnyek folytak az arcán, a férfi is gyanúsan krákogott, és mikor beléptem, gyorsan elfordult.

Hirtelen a vezérlőpult egyik képernyőjén pulzáló zöld jel tűnt fel.

– Rádióhívás – mormolta Labin. Csodálkozott. Ki hívhatja őket ilyenkor, kétnapi útra a Marstól?

– Minket keresnek, az Atlaszt? – kérdezte a lány.

– Vagy kifejezetten minket, vagy egy általános, minden hajónak szóló hívásról van szó – morogta Jan. A jel optikai képe nem változott, de az informatív képernyő felső jobb sarkában vörösen felizzott egy nagy R betű.

– Elmehet, Dalma – mondta Labin. A lány a képernyőt nézte, és habozott. A másodpilóta erélyesen megismételte: – Elmehet!

Dalma összeszorította ajkát, és kiment. Jan szíve a torkában dobogott, mélyeket lélegzett, és a kapcsolókhoz nyúlt.

Amikor felerősítette az űrből érkező jelzéseket, nem volt már kétsége. Elindította a tartalék hangszalagot, és utasítást adott a nagy központi vevőantennát forgató számítógépnek, álljon rá pontosan a vételre. Feszülten várta, mikor jelennek meg a képernyőn annak az objektumnak a koordinátái, amelyik a világűrbe sugározza a segélykérő SOS jeleket.

– Valamikor nem volt ám olyan kényelmes egy ilyen Mars-utazás, mint manapság. – Jagel elterpeszkedett a szolárium izzó mennyezete alatt. A két nő a hátán feküdt, behunyták a szemüket. Raito egy színes magazint forgatott, de azért a társalgásra figyelt.

– …Az ősidőkben, szóval a huszonegyedik században még hónapokig tartott egy ilyen Föld–Mars utazás, no és persze turisták nem jártak a Marsra – folytatta Jagel. – Csak felfedezők, kutatók, aztán geológusok, támaszpontépítők, utánuk a bányászok, a kozmometeorológusok, rádiósok…

– Gondolom, a hajók sem voltak ilyen kényelmesek – vetette közbe Raito.

– Persze hogy nem. Első osztályú luxushajók, mint az Atlasz, egyáltalán nem voltak. Meg kabinok sem… hogy úszómedencéről vagy tornatermekről ne is beszéljünk… Csak azok indultak az űrbe, akiket a munkájuk oda szólított. Gondolom, azok se mindig repestek az örömtől. Hja, az volt a hőskorszak…

Jan Labin lenyomta a kapitány kabinjának számát. A kagyló hűvösen simult a kezébe. Közben a tekintetét nem vette le a központi információs képernyőről, ahol egy számsor fölött szembántóan virított a felirat:

SOS JELZÉS VÉTELE TÖRTÉNT – KÖTELEZŐ A SZEMÉLYZETI RIADÓ ELRENDELÉSE

Borles kapitány álmos hangon dörmögte a kagylóba:

– No, mi történt, Labin?

– Személyzeti riadót rendeltem el, uram.

A csönd csak egy másodpercig tartott. Amíg Borles mérlegelte a helyzetet. Az öreg tudta, hogy Jan Labin megfontolt ember, és ilyen lépést nem tenne ok nélkül.

– Azonnal megyek – felelte, és letette a telefont.

– Igen? – kérdezte Glinda. A szeme kerekre tágult, Dalmára pillantott, és megszorította a telefonkagylót. – Személyzeti riadó? Értem. Szólok neki.

Visszatette a kagylót a fali mélyedésbe.

– Hallottad?

– Igen. – Dalmára a hír nem tett különösebb hatást. – Valami rádiójelzés jött az előbb, mikor a vezérlőben voltam.

– Rohanok Porovhoz. – Glinda kisietett a folyosóra.

Yvan Porov különc volt: az utasszállító flottában persze akadtak ilyenek többen is, de Porov valamennyin túltett. Fedélzeti mérnök létére – akinek feladatköréhez elsősorban az Atlasz hajtóműve és berendezései tartoztak – a hírközlés volt a mindene. Ez a kopaszodó, bár alig harmincöt éves fiatalember két évvel ezelőtt saját építésű rádiójával elsőként folytatott beszélgetést a Negyedik övezetből tizenegy év után hazatérő Amaranthys kutatóűrhajó legénységével – amikor azok még a földi rádióadók hatókörén kívül jártak. Nemrégen pedig egy találmánya első díjat kapott a Földön.

Szabad idejében Porov a "barkácsszobában" tevékenykedett. Az Atlasz egyik ritkán használt kis raktárhelyiségét alakította át műhellyé – természetesen Borles kapitány engedélyével. A raktárban nem volt fedélzeti telefonkészülék, és Porov – nem ok nélkül – gondoskodott arról, hogy ne is legyen… Gyűlölte, ha munkaidőn kívül zavarták.

Glinda megállt a küszöbön. A látvány nem lepte meg. Porovról oly sok fura dolgot meséltek a flottánál, hogy azon se csodálkozott volna, ha egy szép napon Földön kívüli idegen civilizációval lép rádiókapcsolatba… Yvan éppen a padlón feküdt, és nagyítóval a kezében keresgélt valamit.

– Jó, hogy jössz, Glinda – jegyezte meg. – De maradj az ajtónál. Leejtettem egy mikroalkatrészt, és roppant szomorú lennék, ha rátaposnál… Várj, mindjárt megtalálom.

Borles megtörölte a szemét. Hátul a fejében halvány fájdalom kezdett lüktetni, de a kapitány igyekezett nem gondolni rá. Hirtelen ébresztés után gyakran érezte ezt. "öregszem" – futott át az agyán, aztán gyorsan elhessegette magától a gondolatot. Hiszen ötvenöt év az még semmi, különösen manapság, mikor a Föld tele van százévesekkel, sőt még öregebbekkel… A képernyőre koncentrált, és rekedten kérdezte:

– A koordináták pontosak?

– Még nem – felelte Jan. – Az antennával összekapcsolt irányjelző még bizonyos tűréshatárok között adja meg a labilis bemérés eredményét… Elég távol vagyunk a jelzés forrásától.

– Milyen jellegű a jelzés?

– Automatikus.

A két férfi összenézett. Tudták, mit jelenthet ez. A bajba került objektum legénysége működésbe hozta az automata vészjelzőt, aztán… Ki tudja, mi történt velük. Persze lehet, hogy élnek… Majd kiderül.

– Ezek már többé-kevésbé használható koordináták – mondta gyorsan Jan a képernyőn villogó számokra figyelve. – Már csak a tizedfokok meghatározása kétséges.

– Nekünk most már ennyi is elég – felelte Borles. "Én vagyok a parancsnok. Nekem kell döntenem." Harminc éve járja már az űrt – de miben dönthetett eddig? Manapság még az indulási parancsokat is a kikötök vezetői adják ki. Az Atlasz pedig csak kikötőből kikötőbe jár, akár régen, évszázadokkal ezelőtt a fehérre festett, tavi kirándulóhajók. Milyen önálló döntései lehetnek a kapitánynak két űrkikötő között? Gyorsítás, lassítás, az optimális pályasík kiválasztása – de már ezt az utóbbit is mindig egyeztetnie kell a Földdel, a repülésirányító központtal.

Igen, a földiek. Értesíteni kell őket.

– Szolgálatra jelentkezem – mondta hirtelen Yvan Porov. Ott állt a hátuk mögött: nem is hallották, mikor jött be.

Borles nem válaszolt. Jan elé tette a hajónaplót, intett: írja be az eseményt. Maga pedig a rádióadóhoz ült, lenyomta a mikrofon gombját:

– Ártasz hívja a Földet. Rendkívüli eseményt jelentek. Föld, jelentkezz Atlasznak!

Borles hátradőlt, a falon csillogó folyadékkristály mutatókra pillantott. Az Atlasz még közel van a Marshoz; a kilencnapos útból csak alig több mint két napot tett meg. A Földtől tehát olyan messze vannak, hogy a rádióhullámok mindkét irányba körülbelül száztíz-száztíz másodpercig vándorolnak. A Föld válasza legkorábban három és fél perc múlva érkezett meg.

– Majdnem utunkba esik az objektum – jegyezte meg Por öv. – Alig kell kitérnünk. Mikor kezdjük meg a manővert?

– Amint a Föld beleegyezik – felelte Borles. – A földközeli körzetben csak az ő engedélyükkel változtathatunk pályát.

– A radar még nem jelzi az objektum nagyságát. A távolsága tizenhat egység, A vészjelzés a normál SOS – sorolta az adatokat Jan Labin, és gyorsan fel is jegyezte a hajónaplóba.

Porov leült a hátsó fal tövébe, és az egyik manipulációs lámpa fénykörében néhány számítást végzett kis kézi komputerén. "Az optimális fékutat számítja ki" – gondolta Borles, és kissé irigyelte Yvant. A fiatalember tárgyilagos, és csak a valós problémák érdeklik. Vagy a saját ötletei, vagy azok a feladatok, amelyeket az élet állít eléje. Mint ez a mostani…

Megszólalt a fali hangszóró:

– A földi űrforgalmi irányítóközpont beszél – mondta egy érces férfihang. A körülbelül hatvanegymillió kilométeres távolság ellenére a hangot olyan jól, tisztán hallották, mintha az ismeretlen forgalomirányító itt ült volna mellettük a vezérlőhelyiségben. – Atlasznak jelentkezem. Várom a jelentését.

Borles kapitány ismét a mikrofonhoz hajolt, és szabatosan, röviden összefoglalta a tényeket. Hozzátette: a rádiómérések eddigi elemzései – amelyeket ilyenkor az Atlaszt vezérlő számítógépek önműködően elvégeztek – arra mutatnak, hogy a segélykérő jeleket az ismeretlen objektum automatikája elég kis adáserővel sugározza ki, feltehetően csak 10-15 millió kilométeres körzetben lehet venni. Utasítást kért arra vonatkozóan, hogy az Atlasz elinduljon-e a segélykérő objektum felé, vagy van a közelben egy másik hajó is…

– Talán akad egy – mormolta Labin reménykedve, mikor Borles befejezte az adást. Nem sok kedve volt ahhoz, hogy hős űrmentőket játszva elvesztegessenek egy-egy napot.

– Honnan tudod mindezt? – kérdezte Raito Jageltól. A kis társaság közben jól összemelegedett. Most éppen a videoszobában ültek. Begga a címtárban felfedezte azt a tévéfilmet, amelyikben másfél évvel ezelőtt élete első jelentősebb szerepét játszotta. A kazettát gyorsan betette a gépbe, és a társaság helyet foglalt a kényelmes fotelokban. Raito persze már vagy tízszer látta a filmet, hát közben Jagellal tárgyalt suttogva.

– Történész vagyok – felelte a sovány férfi. – Az úgynevezett korai atomkorra szakosodtam.

Begga szemrehányóan hátrafordult:

– Titeket nem érdekel a zseniális alakításom? Raito megnyugtatóan tette kezét a fiatalasszony vállára.

Ventenor a fürdőmedence partján sakkozott egy mandulaszemű férfival, aki roppant hallgatag volt. Amióta elindultak a Marsról, az ázsiai talán négy szót ejtett ki összesen. Reggelente csak néma meghajtással üdvözölte a többi utast, napközben pedig hallgatott, mint a hal. Ventenort ez nem zavarta, ő még játék közben is beszélt, önnön kérdéseire maga adta meg a válaszokat is:

– Mit szól, milyen drágák lettek ezek a Mars-kirándulások is? Emlékszem, öt évvel ezelőtt jóval olcsóbban meg lehetett úszni, a sógorom ment akkor a Marsra. Most meg… Jobb nem is gondolni rá. Persze, a hajózóvállalat az üzemanyagköltségek emelkedésére hivatkozik… És mennyi időt elvesz ez az átkozott utazás! Kilenc nap oda, kilenc vissza, az tizennyolc, akárhogyan is számolom… Az egy hónapból mennyi ideje marad az embernek a Marsra? Tizenkét nap. Csak tizenkettő! Az embert elviszik mind az öt kupolavárosba, de kérdezem – én, minek? Hiszen olyan egyformák. Jó, jó, tudom, mindegyik más éghajlati és talajövezetben fekszik, és megszállva a városi szállodákban, könnyebb kiruccanni a környékre… Hogy milyen átkozottul zajosak azok a pöfögő rakéta-repülőgépek! Nem is beszélve a…

Az ázsiai ekkor megmozdult. Odébb tolta egyik figuráját, aztán felnézett Ventenorra, és diadalmas örömmel tekintetében csak egy szót mondott. Az ötödiket az indulás óta:

– Matt.

– Közlöm az Atlasz kapitányával, hogy az egész szektorban az Atlaszon kívül nincs másik űrhajó, tehát induljon azonnal a veszélyhelyzetet jelző objektum felé. Közlöm továbbá, hogy a bajba jutott jármű valószínűleg a Lunorit nevű, kis méretű teherszállító űrhajó, amely a Phobosz holdról szállít kitermelt ércet… Induljanak. Az eseményekről folyamatos tájékoztatást kérünk. Vége.

Borles nyugtázta a vételt, és jelentette, hogy az Atlasz letér eredeti pályájáról. Az új pályaadatokat Jan tette eléje. Aztán csend lett a vezérlőben.

– Pályaváltoztatásra felkészülni! – mondta Borles komoran. Hátul a koponyájában ismét érezte a fájdalmat. De mintha már eltávolodott volna tőle… Talán elmúlik – remélte.

Jan Labin a helyén állt. Keze a műszerek fölött. Yvan Porov az energetikai kijelzőket figyelte. Borles az új irányba fordította a radarnyalábokat. Negyvenezer kilométerig üres volt a tér. Még mikrometeorokat sem észleltek az érzékeny készülékek.

– Alfa tizenöt fokkal kitérés! – vezényelt.

– Alfa tizenöt… Megtörtént – jelentette Labin.

– Sebesség változatlan. Hajtómű nyolcvan – mondta Porov nyugodtan. Az Atlasz nukleáris hajtóműve jelen pillanatban nyolcvanszázalékos hatásfokkal dolgozott. "Erre a kis távolságra bőven elég egy ekkora lökés, még túl sok is" – futott át Borles agyán. Nem fordult Labin felé, úgy kérdezte:

– Mikor érünk oda?

– Négy óra húsz perc múlva. Az Atlasz saját ideje szerint este 21 óra 50 körül.

– Fékezés?

Most Porov válaszolt:

– A célközelbe jutás előtt huszonnyolc perccel a lassú, hat perccel előbb pedig az intenzív szakasz. A maximum, az utasokra való tekintettel, nem lépheti túl a 3 g-t.

– Rendben. – Borles még egy pillantást vetett a hajó új útirányát kijelző képernyőre, és rászólt Janra. – Helyesbítés béta nulla egész hat tized!

– Helyesbítés béta nulla-hat – ismételte Labin fegyelmezetten. Aztán Borles utasítására leállították a hajtóműveket. Az Atlaszt most már lendülete vitte előre a fekete űrben.

Sarah Aspach kinyitotta a kabin ajtaját. Az utasok számára fenntartott hálóhelyek az Atlasz középrésze mögött, az étterem és a raktár között helyezkedtek el. A nem túl széles folyosón majdnem úgy lehetett járni, mint a földön – az űrhajó mesterséges gravitációs terében az emberek testsúlya alig tért el valóságos, földi súlyuktól, izmaiknak a mozgás érdekében ugyanannyi erőt kellett kifejteniük, mint otthon.

"Otthon" – gondolta Sarah, és kissé megkeseredett a szájíze. Ismét maga előtt látta az erdészeti hivatalt, a napvédő ablakos szobákat. A lépteket halkító vastag szőnyegeket. A feliratot a folyosó végén: "DAM osztály". Csak a beavatottak tudták, hogy a "DAM" Dél-Amerika rövidítése: a caracasi felhőkarcoló-rengetegben levő hivatal a világ erdőgazdálkodásával foglalkozott. A világkormány majdnem nyolcvan évvel előbb hozta létre, és itt történt öt kontinens erdőgazdálkodásának teljes adatfeldolgozása. Sarah a hivatalban töltött tizennyolc év alatt megismerkedett a különböző fafajtákkal, a kitermelési mutatókkal, a csemetetelepítés közgazdasági és éghajlati tényezőivel, a kéregfeldolgozás egyre gazdaságosabb módszereivel, a biotömeg-kiszámítás legújabb irányzataival. Mindezt úgy, hogy a tizennyolc év alatt Caracasban egyetlen fát sem látott közelről, legfeljebb a belvárosi Bolívar parkban. Az adathalmaz kijelzőkön érkezett, képernyőkön villant fel, forgó mágnesdobok és kristálytárolók őrizték őket gépemlékezetükben, műpapiron formálódott mindez számokká és grafikonokká, ritkábban szöveggé. A hivatal rendszeresen adott információkat a gyárak és feldolgozó telepek, a mezőgazdasági szervek vezetőségének, de az útépítőknek és folyami hajósoknak, sőt meteorológusoknak is. Sarah a kollégák szemében csak egy volt a kétmillió caracasi nő közül. Nem szép és nem csúnya, nem magas- és nem alacsony, nem kövér és nem sovány. Hogy milyen színű a szeme – azt talán azok sem tudták volna megmondani, akik évek óta együtt dolgoztak vele. Sarah sohasem tűnt ki semmiben, a DAM osztály szürke kis egere volt oly sok éve már.

Végigment a folyosón, és az ebédlő ajtajában megállt egy pillanatra. Megigazította seszínű haját, ruhája ujját, és belépett. Ahogy sejtette – érkezésére senki ügyet sem vetett. Tíz-egynéhány asztalnál ültek az utasok, a legtöbben beszélgettek valakivel. Sarah elvett az ételkiadó ablakából egy tálcát – vacsorára mindig hideg ételt kaptak. "Még egy hét… és vége a nagy kalandnak. Jártam a Marson… életemben először voltam az űrben és egy idegen bolygón…" – gondolta. De most már maga sem tudta megérteni, miért is jelentkezett erre az útra. Az űr felfoghatatlan és idegen maradt számára ugyanúgy, mint addig volt. Bár benne volt most is, nem érezte semmilyen hatását. Itt az étteremben pedig azonnal arra koncentrált, amivel éppen foglalkozott: az evésre. Az étel kicsit íztelen volt, de Sarah már megszokta. Falatozás közben fel sem nézett. Caracas jutott eszébe, a kis lakása, a hivatalba vezető út. A mozgójárda, a föld alatti tér a tropikus halak akváriumával, ahol hazafelé menet mindig megtorpant egy percre. Az erkélyen a testét körülölelő meleg szél. A tenger látványa, amitől még ma is – közel a negyvenhez – elszorult a torka. Furcsa, de a tenger többet jelentett neki, mint a világmindenség. A fekete csillagoktól-bolygóktól alig-alig zavart végtelen térség taszította.

– Szabad? – kérdezte valaki egészen közelről. Középkorú férfi állt az asztal mellett, kezében tálcával. Sarahnak úgy rémlett, eddig nem látta még.

– Tessék – bólintott kényszeredetten. Az idegen leült, és enni kezdett. Sarah lopva rápillantott. Negyvenöt körüli, sportosan öltözött férfi. Barna bőr, apró ráncok a szem körül. Izmos felépítésű – biztosan sokat sportol. A ruhája alapján semmit sem lehetett róla megállapítani – egyáltalán, lehet ma bárkiről véleményt alkotni az öltözéke után?

Váratlanul megszólalt a fali hangszóró:

– Hölgyeim és uraim, figyelmet kérek. A kapitány beszél. Tudatom önökkel, hogy hajónkat műszaki okokból le kell fékeznünk: sebességünk körülbelül negyven perc múlva a nullára csökken. Kérem, hogy perceken belül hagyjanak fel minden más tevékenységgel, és foglaljanak helyet az úgynevezett biztonsági fotelokban. Ilyen, övekkel ellátott ülőhelyek minden helyiségben a falba építve találhatók. Ismétlem: üljenek a biztonsági fotelokba, és csatolják be az öveket… A fékezés harmincnégy percig fog tartani, öt perc múlva egy hangjelzés figyelmezteti majd önöket a kezdésre. A stewardessek előtte ellenőrzik a biztonsági öveket. Köszönöm figyelmüket.

– Nofene! – fakadt ki a férfi, és Sarahra nézett. – Maga érti ezt?

– Nem – felelte a nő. A többi utas is felbolydult. A két fekete bőrű férfi – apa és fia – most végre szót váltottak másokkal is. A hallgatag ázsiai azonnal a legközelebbi fotelhoz ment, és beleült. Imponáló önfegyelme jó példát mutatott a többieknek is. Senki sem tudta, miről van szó. Glinda az utaskabinokba indult. Dalma pedig az étteremben levőknek bizonygatta, hogy a fékezés művelete nem jár veszélyekkel…

– Hát, menjünk mi is – mondta az ismeretlen, és Sarahra mosolygott. A mosolya rokonszenves volt. Sarah úgy érezte, engedni kezd a hidegség a mellében. Felállt. Az idegen nyugalma átáradt rá is. A férfi nagyon természetesen viselkedett:

– Az űrhajón a kapitány az úr – mondta. – Olyan ez, mint régen az óceánjáró hajókon volt. "Isten után az első", így nevezték a kapitányokat…

Sarah a mellette levő széket nyitotta le a falból. Attól tartott, az idegen beképzeltnek tartja, ha tovább hallgat. Kis mosoly kíséretében hát megkockáztatott néhány szót:

– Ön talán történész?

– Dehogy – nevetett a férfi. A lány látta, hogy megszokott mozdulattal, oda sem nézve csatolja be az övet. Sarahnak ez nem ment ilyen simán; a férfi segített neki, aztán folytatta: – Csak a magam mulatságára szoktam régi történeteket olvasgatni. Az atomkor előtti időkből… Különben algabúvár vagyok.

– Alga… micsoda?

– Algabúvár – nevetett a férfi. – Hivatalosan persze nem így hívják ezt a foglalkozást. De a lényege az, hogy óceániai algatenyésztő telepen dolgozom, ahol főleg élelmezési és ipari célokra egyaránt használatos, úgynevezett Ayo-algát termesztünk… Engedje meg, hogy bemutatkozzam: Juan Trivento a nevem…

Borles az időjelzőt figyelte. Nem azt, amelyik az egységes világidő örök számsorát pergette. Most az Atlasz saját ideje sem érdekelte. A radarral egybekapcsolt távmérő mutatta a két objektum között rohamosan csökkenő távolságot, és azt az időt is, ami változatlan sebesség mellett a két objektum találkozásáig fennmaradt.

Jan Labin egy pillanatra behunyta a szemét, és elképzelte, milyen is lenne a "találkozás". A rendkívül gyorsan száguldó Atlasz egyszerűen belerobbanna a veszteglő Lunoritba; a két hajó égett-izzó fémdarabjai több ezer kilométeres távolságra repülnének szét, és a katasztrófa következtében a nukleáris hajtóanyag egy része is nyilván az űrbe szabadulna… Aztán a pilóta kinyitotta a szemét. A rábízott jelzőket figyelte. Minden készen állt a fékezési manőver elindítására.

Yvan Porov tulajdonképpen unatkozott. Az űrmentés – bármennyire is rendkívüli eseménynek számított – valahogy nem tudta izgatni. – Persze más lett Volna a dolog, ha elromlik a rádióadó, és Borles kapitány ráparancsolna: javítsa meg kilenc és fél perc alatt, ellenkező esetben végzetes szerencsétlenség következik be… "Ez igen, ez lenne az igazi feladat" – gondolja Porov, bár természetesen nem kívánja, hogy ez bekövetkezzék. Megrázza a fejét, és a motor teljesítményszintjét figyeli. Az nullára esik vissza – a hajtóművek állnak. Aztán kigyúl egy piros lámpa, Borles pedig határozottan kiáltja:

– Fékezés!

Labin lenyomja a programot elindító gombot.

Az Atlasz fékezi rohanását. A radarernyőkön pedig feltűnik egy ezüstösen-magányosan csillogó kis pont. A szerencsétlenül járt ismeretlen hajó, amelyen – lehet – már csak halottakat találnak.