Nemere István

Vak madár

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-570-6

MOBI ISBN 978-963-453-571-3

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

„Úgy érezte magát, mintha százezer madár közé lépett volna; ameddig ellátott, mindent madarak borítottak, a sziklát, a dombot, a tengerpartot. És tudta: ezek vak madarak. Szeretnének repülni, de nincs bátor látó madár, mely vezetné, hangos szárnycsapásokkal magával ragadná ezt a földhöz simuló tömeget. Ugyanakkor tudta: ő maga sem alkalmas a feladatra; csak érezte a szelet, hiába próbált belekapaszkodni, ráfeküdni, szárnya alá kapni - csak topogott hát a többi madár között, alulról nézte az eget -, nézte, mert ő látott - de repülni nem volt ereje. Így lassan megvakult ő is."

Govan Dyebo Elszakadás

1.

A repülőtér forgalma egy pillanatra elkábította. Mindig Így érezte magát nagyobb tömegben. A hatalmas épület összes üvegtáblája, a betonoszlopok, a kavargó emberforgatag mind ellenségesnek tűnt. És a zaj. Autók érkeztek és indultak, maró füst szállt fel. Hangszórók suttogtak állhatatosan, pillanatnyi szünet nélkül. A betonmezőkön szüntelen bőgtek a lomha fémmammutok.

Belső zsebébe nyúlt, megtapogatta útlevelét. A csekkfüzetet. A pénzt. A repülőjegyet félig elővonta. Mindjárt szüksége lesz rá .

- Sven... !

Megtorpant. No igen. Majdnem elfeledkezett Lindhallról. Az idős férfi ott fújtatott mögötte. A zaj körös-körül fel-felcsapott, lüktetve.

- Hányas kijárat?

- Nem tudom. Megnézem. - Sven tekintete végigfutott a nagy táblán. Városnevek tünedeztek el peregve, újak bukkantak fel számokkal, jelzőfényekkel. Képernyők izzottak.

- Pretville, 4 -es kijárat. Tíz ötvenkor indul - mormolta.

Lindhall hangosan kifújta a levegőt. Arca sárga volt. „Az éjjel megint rosszul aludt - gondolta Sven. - Már nem fog sokáig élni. De írt néhány jó könyvet, és ez a fontos.

- Ma reggel még egyszer beszéltem az elnökkel. Sok szerencsét kíván neked.

- Az is valami. - Sven áttette a kis bőröndöt a másik kezébe. A falon pergő digitális kijelzőre pillantott; tíz óra múlott. - Újságokat is kéne vennem.

- Igazad van. Hosszú lesz az út. Néhány perc múlva zakója zsebébe csúsztatta a lapokat. Tulajdonképpen csak most vette észre, hogy Lindhall egész idő alatt beszél hozzá:

- ...mondhatnám azt is, hogy vigyázz magadra, mert attól tartok, csúnya bajba keveredhetsz. Ne feledd el, nekem kezdettől az volt a véleményem, hagyjuk az egészet, sokkal hamarabb számíthatunk eredményre, ha nem firtatjuk, nem erőltetjük a dolgot... De a te makacsságod... Azelőtt eszedbe sem jutott volna ilyesmi. Az elnök is óvatosságra int... Persze én is. Ha már a fejedbe vetted... Ígérd meg, ha túl nehéznek bizonyul a dolog, lemondasz róla, és visszajössz, igaz...?

Talán bólintott, talán nem; egy pillanattal később nem is emlékezett rá. Magában töprengett, hogyan terelje Lindhallt a négyes kijárat felé. Aztán a legegyszerűbb módot választotta. Elindult. Lindhall követte.

A pult mögött fehéresszőke lány mosolygott kötelességszerűen, kinyújtotta kezét Sven jegye után. A férfi észrevette az élénkvörös körmöket. Magában fintorgott.

- SKANAIR 416-os járat, Pretville, Sven Viborg. - A nő megbökdöste a komputer végkészülék billentyűit, szigorúan rápillantott a képernyőre, aztán Svenre mosolygott. - Parancsoljon, uram, útlevél- ellenőrzésre és vámvizsgálatra fáradni. Arra...

Sven megfordult, kezet nyújtott Lind- hallnak.

- Megyek...

- Vigyázz magadra, Sven.

Megkönnyebbülten ment át a lengőajtón. Előhúzta útlevelét. Percre pontosan szakadtak el a kifutópálya betonjától. Elégedetten dőlt hátra a puha ülésben. Igen, ez Skandia. Kényelem, tisztaság, pontosság. És biztonság. Rápillantott útlevelén a címerre. Skandia. Az öv szorította a hasát, de égett még a figyelmeztető lámpa, hát nem kapcsolta ki. A gép lassan, állhatatosan emelkedett. Sven belelapozott az útlevélbe, az elején ráakadt a fényképre, szembenézett önmagával. Sven Viborg, harminckilenc éves. Született, magassága száznyolcvankettő, különös ismertetőjele nincs. Szeme színe acélszürke, haja szőke.

Republic of Scandia. République du Scandie. Republica de Scandia.

Vadidegenek minden oldalról. Ezt röpke pillantással állapította meg. Remélhetőleg őt sem fogja felismerni senki. A fényképe néhányszor megjelent már a sajtóban, könyvei címlapján. Hátoldalán. Fülszöveg fölött vagy alatt.

És egyszer a legnagyobb újságban kettőjük fényképe. A Nemzetközi Írókongresszus épülete előtt együtt hunyorogtak a napba. „Govan Dyebo és Sven Viborg". Behunyta a szemét.

Két évvel ezelőtt találkoztak először. Nyár volt, eléggé forró nyár, legalábbis skandiai körülmények között annak lehetett nevezni. Sven emlékszik még, milyen jól érezte magát azon a napon. Harminchét éves volt, ötödik regényét is jól fogadta a közönség. A kritika is. Kiadója kezét dörzsölgette. „Viborg úr, ez telitalálat volt, ez kell manapság az olvasóknak. . . " Célzott rá, hogy jó lenne, ha Sven gyorsan nekilátna a következő regényének. Maga is érezte, ki kellene használni a konjunktúrát, hisz naponta jelennek meg mások könyvei, az ő nevét hamar elfelejtik, új emberek, új, mosolygó szerzők tűnnek fel az újságokban, tévében, szörnyű ez a taposómalom, állandóan hajtani kell, körbe-körbe, mert aki megáll, az már akár el se induljon újra - De azon a napon örült és büszke volt; ez volt az első kongresszus, melyre meghívták. Tudta persze, hogy sok üres fecsegést kell majd végighallgatnia, napokat veszít új regénye írásából, hisz akár aznap délelőtt is nekiülhetett volna, voltak már jegyzetei, előtte sokáig töprengett, a téma készen állt, csak a szerkezetet is szerette előre kidolgozni, és ezen kellett volna még töprengeni.

Emlékszik a hűvös teremre. Kicsit csalódottan torpant meg az elegáns, barna, faragott ajtóban; kisebb volt a terem, mint gondolta, a komoly arcú, főleg idősebb férfiak és a néhány nő is kisebb csoportot alkotott csupán. Sven addig a pillanatig meg volt győződve, hogy óriási tömeg lesz, és a sajtó, a tévé szüntelenül nyüzsögni fog a helyszínen. De csak néhány rövid ujjú inges, filmfelvevőt cipelő, izzadt férfit látott, és egy fiatal lányt, krómcsillogó kazettás magnóval. Aztán arra gondolt: ha kevesebben vannak a meghívottak, nyilván exkluzívabb az összejövetel. És büszkén kihúzta magát.

Az első nap tényleg unalmas volt. Elnököt választottak, szekciókra bomlottak. Üdvözlő és távolmaradást mentegető táviratokat olvastak fel. Egy japán küldött hosszan taglalt valamit. Nem lehetett pontosan érteni, mert az r és az l hangokat folyton összekeverte. Aztán mások álltak a szószékre, az unalmas hangulat nem változott. A szünetben skandiai írótársai bemutatták néhány embernek, európaiak voltak ugyan, de afféle vidéki uracskák benyomását keltették. Sven csalódottan ment vacsorázni; a kultuszminisztérium koktélpartijára nem volt kedve elmenni. Másnap kedveszegetten ballagott a kongresszusra. Nem is sejtette, hogy egy óra múlva bekövetkezik egy esemény, amely alapvető változást hoz majd. Talán az ő életében is.

A gép már a tenger felett repült. Hét- vagy nyolcezer méter lehetett a magasság; hajókat nem látott, csak halvány zöldesszürke semmit, egybefolyó, mozdulatlan, szinte jeges síkságot. A légikisasszonyok nyüzsögni kezdtek, tálcák tűntek fel. Sven kinyújtotta hosszú lábait. A mellette ülő férfi már aludt, félrebillent fejjel. Az egyik szőke stewardess odaért hozzájuk, de Sven intett: nem kér semmit. Még nem. Ráér. Egyelőre a napfényben szikrázó fehérszürke alumínium szárnyakat nézte, a néha feltűnő felhőket. Aztán szárazföld fekete vonala jelent meg, autósztráda csomósodott össze pillangókereszteződéssé, majd az is elmaradt alattuk. A motorok dübörgése belesimult fülébe, agyába. Teste együtt remegett a hatalmas gépezettel; nem érezte már.

Mélyeket lélegzett. Parfüm-, csokoládé, tearuhaszag. Embertömeg. Két nő csivitelt a háta mögött. Lindhall jutott eszébe. Becsületes, aggódó kisöreg, és unalmas. Sven emlékszik, milyen arcot vágott a jó öreg Lindhall, mikor a rendes havi összejövetelen - éppen a szerzői jogdíjak esetleges emeléséről volt szó — Sven a fülébe súgta: el akar menni a Déli Köztársaságba, Govan miatt. Lindhall arcán az előzékeny mosoly azonnal lefagyott; ismerte Svent, és tudta: nem tréfál. Aztán visszanyerte önuralmát, csak annyit mondott: „Nem neked való feladat az, Sven. Nem vagy rá alkalmas... nem vagy rá alkalmas."

„Lehet, hogy tényleg nem vagyok alkalmas" - gondolta Sven, miközben a repülőgép kitartóan és makacsul úszott a felhők fölött dél felé.

Volt ott több néger is; Sven nem figyelt rájuk. Tudta: nemzetközi kongresszusokra előszeretettel hívnak meg mindig néhány fekete és sárga írót is, érdekes színfolttal gyarapítják az üléstermeket, no meg a nagyközönség számára vizuálisan is a nemzetköziség látszatát keltik a kongresszusokról készített riportfilmekben, fotókon. Sven akkor volt életében először ilyen rendezvényen, de gyorsan ráérzett erre a cinikus pontra. Hamarosan feltűnnek majd a burnuszosbajuszos arab írók is, lehetőleg valamelyik olaj államból, amelyikkel tanácsos jóban lennünk - gondolta rögtön. Üdvözölte ismerőseit, leült. Elkezdődött az ülés. „Hát idáig eljutottam - gondolta, mert unalom elleni védekezésül önmagával foglalkozott, az elnöki asztaltól érkező monoton hangfolyamokra nem ügyelt. - Én, Sven Viborg, harminchét éves, elvált, közepes anyagiakkal rendelkező, ötkötetes szerző a Nemzetközi írószövetség kongresszusának meghívott vendége lettem... Aztán - emlékszik erre most is próbálta kiszámítani, hány kongresszusra fogják még meghívni haláláig, és arra a belátásra jutott: ahogy egyre híresebb író lesz (ha lesz), egyre több helyen várják majd el megjelenését, jelenlétét, később hozzászó lásait, állásfoglalását. Azután - ha minden simán megy - eléri az aggkor olyan hírnévküszöbét, mikor már nem kell kongresszusokra járnia, mindenhol kiadják majd könyveit, ajkáról lesik a szót, és bármit mond is, szent igazság lesz...

Nem hallotta az elnök szavait. A soron következő hozzászóló nevét. Amikor a szószéken feltűnt a karcsú, fekete férfi, arra gondolt először: vajon hány éves lehet? Ezeknél soha nem lehet tudni, éppen úgy lehet huszonnégy, mint negyvenkettő bár valami azt súgta neki, a fekete fiatalabb nála.

Aztán az ismeretlen a mikrofonhoz hajolt, és elkezdődött AZ A DOLOG

„Soha életemben nem mondtam igazat ennyi ember előtt. Ugye, nem értik...? A magyarázat: én a Déli Köztársaságból jöttem. Abból az országból, ahol két embernél többel nem beszélhetek egyszerre, mert négereknek erre nincs joguk. Ha pedig valahol háromnál többen vagyunk - az már csak legális összejövetel lehet, tehát olyan, amit a hatóságok engedélyeztek. Tehát ahol csak egyféle módon lehet beszélni. Ahol csak egyféle módon lehet hallgatni..."

„Minket a népszámlálások alkalmával sem számolnak meg. Mert hisz a népszámlálás csak emberekre vonatkozik...

„Író vagyok. Két könyvem jelent meg a Déli Köztársaságban. Hosszú ideig tartana, míg elmondanám önöknek, mekkora utat jártak be azok a kéziratok, míg nyomdába jutottak, míg boltokba kerültek... Nálunk akadálytalanul csak fehér ember juthat kiadási joghoz. Fekete író csak úgy adhat ki könyvet, ha egy fehér író kezességet vállal érte. Az írószövetség két részre oszlik, két különálló szervezetre: az egyikben a fehér, a másikban a fekete írók tevé kenykedhetnek. Persze, fekete író nálunk alig van, és mindegyik valami másból, nem az írásból él. . . "

„A Déli Köztársaság - diktatúra. Önöknek fogalmuk sincs róla, mit jelent ez a szó. Mióta egyik regényem megjelent külföldön is, azóta otthon feketelistára tettek. Ezt a szót ismerik, ugye... ? Hallomásból..."

„Önök elégedett, sikerek felé haladó emberek. Ha eszükbe jut egy téma, - megírják. Ha jól írják meg, és eltalálják a közönség, a kiadók érdeklődését - a könyv megjelenik. Ezt anyagi elismerés követi. Útjuk tehát egyenes, problémamentes, sima. Most mondjam el, milyen útja lehet egy fekete írónak a Déli Köztársaságban...? Úgysem hinnék el, nem férne a fejükbe; ami ott történik, annyira különbözik az önök világától, akárha egy másik bolygón lenne... Nálunk minden reggel új harc kezdődik, amely másnap reggelig tart. Megérjük-e az estét, a reggelt, szabadok maradunk-e, vagy börtönbe kerülünk, ahol indoklás nélkül tarthatnak bennünket akármeddig...? Nálunk ahány nap, annyi háború. Ahány fekete bőrű ember - annyi háború. Végtelen harc ez; a kezdetére nem emlékszik senki..."

„Mégsem irigylem önöket, hölgyeim és uraim. Akkor sem, ha biztonságos az életük, szabadságuk és tevékenységük felett kipróbált és megbízható intézmények őrködnek. Én... a dzsungelből jöttem. Hazámban ugyan nincs már igazi őserdő, csak nagyvárosok, nyomortanyák, ipartelepek, bányák, kikötők vannak. De a feketék számára ez az ország - őserdő. Olyan dzsungel, ahol magukra hagyatva kell küzdeniök óráról órára. Az ottani író - csakúgy, mint a legegyszerűbb analfabéta bányász - állandóan űzött és könyörtelenül legyilkolt vadállattá válhat minden percben. . . "

„Természetesen engedély nélkül jöttem ide. Idegen - talán hamis - útlevéllel, mert valódit úgysem kaptam volna. És ha hazamegyek, biztosan vadászni fognak rám. Rám is, ahogy a többi feketére..."

„Csak ennyit akartam önöknek mondani. Önöknek, akik összejöttek, hogy egy-egy jó ebéd és vacsorái pezsgő között elcsevegjenek kissé az irodalomról, a szerzői jogdíjakról, példányszámokról, önreklám fogásokról... Nem akartam elrontani a kedvüket, bocsássanak meg."

Sven most is fülében érezte még az akkori döbbent csendet. Azt a semmi máshoz nem hasonlítható súlyos hallgatást. Ötven-hatvan ember ülhetett a teremben, mégis egyembernyi lett a csönd. A fekete férfi nyugodtan lement az emelvényről, a kijárat felé tartott. A varázslat akkor tört meg; a mély, kiáltó, fűtött férfihang csak akkor halkult el agyukban. Az ajtó csikordulása vette le róluk a mozdulatlanná, némává tevő átkot.

Sven rögtön arra gondolt: miért lepődtek meg ennyire...? Hiszen csak azt hallották az imént, amit ezerszer olvashattak az újságokban, láthattak a tévében. Lehet, a fekete megjelenésével, furcsa, torokhangú szavaival alakította ki ezt a negyedóráig élő hangulatot; vagy inkább a meglepetés erejével. Bomba robbant az emelvényen, jött valaki, aki nem saját és hazájabeli pályatársai sikereiről beszélt, nem példányszámokkal és pályázati díjakkal dicsekedett. Ez a férfi kitört minden rutinketrecből, oroszlánbőgés volt a nyúlfarmon, nem is az volt a fontos tehát, mit mondott, hanem... A résztvevők hirtelen rájöttek, hogy ilyen ember is van közöttük, hogy egy ilyen író van itt, aki nemcsak az írásért él, számára az is diadal, hogy egyáltalán él... Ezt érezte Sven is, ezért ocsúdott fel - a többiekkel együtt - túl későn. Mikor már a fekete elhagyta a termet.

Az emberek egymásra néztek, és érezték, másak lettek. Ha csak egyetlen percre is, de másképpen látták most egymást és önmagukat.

A tanácskozást vezető, soros elnök tért magához elsőnek; negyedórás szünetet je lentett be, aztán pocakját meghazudtoló fürgeséggel eredt a fekete író nyomába. Sven lassan állt fel. Tudta, a tömeg úgyis körülözönli most a feketét. Márpedig ahol tömeg van, ott neki, Svennek nincs semmi keresnivalója. Gyűlölte az egyetlen helyre csoportosuló eseménylesőket.

Egy pillantást vetett a nyomtatott műsorkártyára; véget értek a felszólalások, a szövetség pénzügyi bizottságának beszámolója következett. Soha unalmasabb dolgot, gondolta. Lindhall is ott nyüzsgött, meg a skandiai szervezet elnöke; Sven gondosan kikerülte őket. Az előtér csak úgy forrongott. „Hallotta...?" „Nahát, uraim! Ez aztán kereken megmondta." A fekete nem volt sehol; ez tetszett Svennek. Ez volt az első, ami megtetszett benne. No persze, a beszéde után. Most eltűnt, nem páváskodik a folyosón, nem várja a gratulációkat, nem hagyja, hogy a kezét szorongassák a festett körmű, kozmetikás álarcú öreg nők, ősz hajú álliberálisok. Elment. Megmondta, amit akart, és elment. Sven már majdnem kilépett a főbejáraton, de eszébe jutott valami. Visszasietett, megkereste az elnököt.

„Mi a neve?" - kérdezte.

Az elnök - ravasz arcú, kopaszodó skót - csak egy másodperccel később értette meg, ki felől érdeklődik Sven.

„Govan Dyebo" - felelte gyorsan.

Sven tulajdonképpen csak a saját kíván- csiságát akarta kielégíteni. Ha nem kollégák között lett volna, talán az is eszébe jutott volna, hogy egyszer valahol megírja ezt a jelenetet. Ha az ellentéteket akarná kihangsúlyozni: „kövéren pöffeszkedő, ignoráns fehérek - előttük egy párducszerű néger, amint szemükbe vágja az igazságot". Vagy másképpen: gondolkodók testületét villámcsapásszerűen felvilágosítja valaki, hogy körülöttük minden egészen más, mint ahogy azt eddig hitték.

Tényleg ennyire más lenne? Talán semmi változás nem történt, csak a tudatukban következett be egy törés. Amiről ez a Dyebo beszélt, az eddig csak tévéhíradó volt, politikai cikk, gazdasági helyzetjelentés. Mint a felpuffadt hasú éhező gyerekek, a napalmbombák elől hiába futó rizsaratók, fehér csuklyás négerlincselők.

Kiment a térre, szemébe vágott a napfény. Úgy döntött, ebédel valahol. Ehetett volna a többi íróval is, de ehhez most valahogy nem volt kedve. Határozatlanul sétált az autóparkoló felé. A sarkon olcsó ételbárt látott, de eszébe sem jutott volna bemenni, barna bőrű, bajuszos vendégmunkások állták el a bejáratot. Ócska egy hely lehet, villant agyába automatikusan, de azért egy pillantást vetett a csillogó üvegablakon át.

Odabenn, kis asztalnál ült a fekete.

Sven egy másodpercig habozott.

A repülőgépen még mindig behunyt szemmel ült. A monoton zúgás testében remegett. Milyen furcsa is az élet, gondolta, ha akkor megfordulok, és elmegyek a kocsimhoz, most nem ülök ezen a gépen, nem repülök a Déli Köztársaságba, nincs ez a szorongás itt a torkomban.

- Marseille-ben leszállunk - mondta mellette valaki. Sven órájára nézett. Már két órája repültek. Gyorsan múlik az idő. Alant száguld a táj, kibontakozik és becsukódik, elmarad a láthatár mögött, emlékké korcsosul. „Marseille-ben elolvasom az újságokat, vagy alszom egyet" - döntött anélkül, hogy döntött volna. Körülnézett a gépben - a kerek ablakokon a nap tojásdad foltokat vetett az ülések támlájára -, a látvány idegennek tűnt, gyorsan becsukta a szemét.

Az ételbár. Az üveg mögött a fekete férfi. Egyetlen tányérból evett, nem volt előtte több étel. Egyetlen tányér. Sven lába mozdult. A vendégmunkások az ajtóban - törökök? olaszok? jugoszlávok? — félrehúzódtak, utat engedtek egy jól szabott öltönynek, diszkrét nyakkendőnek. Fénylő pár cipőnek.

Sven maga sem tudta, miért ment be. Nagyképűen, utólag mondhatta volna - mondhatná: valami vonzotta. Vonzotta? Lehet. De akkor csak kíváncsiságot érzett, és vágyat, hogy közelről lássa ezt az embert. Hogy belenézzen a szemébe.

Odament az asztalhoz. A környéken nem ült senki. Tulajdonképpen mindig félős, tartózkodó természetű volt, ezt néha túlzott önbizalom tettetésével leplezte. Így ült most is ahhoz az asztalhoz, szemben a feketével.

Amaz abbahagyta az evést. A kanál remegett a kezében, ezt jól látta Sven. Elmosolyodott.

- Jól megmondta nekik... Nekünk. Az egész társaság felbolydult. Mint a vadméhek a füsttől.

Dyebo harmincöt éves lehetett. A fekete haj lávaként gomolygott elő fejbőréből, röviden kunkorodott, és már véget is értek a kemény hajszálak. A kanál fölött nézte Svent. A szeme sötét volt. A fehérje a valóságosnál is fehérebbnek tetszett. Nem válaszolt.

- Egyen csak, nem akarom zavarni... A beszéde után szünetet rendeltek el; nem megyek már vissza. Megláttam önt az ablakon át...

Nem is tudta, miért mondja mindezt. Talán hogy Dyebo ne higgye: követte idáig, hogy untathassa.

Kis csend után Dyebo megszólalt:

- Amit mondtam, az úgy is van. Függetlenül attól, hogyan reagálnak a kollégák. De megérteni, úgy igazán... sohasem fogják.

A hangja még mélyebbnek tetszett, mint a teremben volt. Megfontolt lassúsággal folytatta:

- Éppen olyan ez, mintha krokodil lennék, és most valami csoda folytán emberi nyelven szólnék hozzájuk. Hiába mesélném el a krokodilélet viszontagságait és rejtelmeit... Beszélhetnék nekik arról, mit érez a krokodil a folyó zátonyán napozva, milyen a víz alatti élete, hogyan tépi szét áldozatait. Amit mondok, azt megértenék - de ettől még nem éreznék ugyanazt, amit a krokodil.

- Nem tudnának egyetérteni önnel?

- Nem - Dyebo határozottan rázta a fejét, és tovább evett.

A tányér lassan kiürült. A fénylő pult mögött bonyolult berendezésekben sistergett a gőz, a zsír, az olaj. Nehéz ételszag gomolygott. Odakinn dübörgött a forgalom. Sven nézte az üresedő tányért, és lassan érett meg benne az ötlet. - Menjünk - állt fel. Dyebo is felemelkedett.

- Van valami dolga? - kérdezte Sven a kijáratnál.

- Nincs. Ha a kongresszuson unalmas dolgok történnek, máskor is ott szoktam hagyni. Az idő a legdrágább kincsünk, az csak a miénk. Gyűlölöm, ha lopják az időmet...

- Nagyszerű. Én is így gondolom - felelte Sven. A parkolóba érve kitárta kocsija ajtaját. - Üljön be.

- Hová megyünk?

- Mit látott már a városból? - kérdezett vissza Sven.

- A királyi palotát, néhány múzeumot...

- Szeretne látni igazi skandiai erdőt?

- Erdőt? Azt igen. Erdőt igen. - Dyebo arcán kisfiús mosolyféle suhant át, és azonnal beült a kocsiba. „Bízik bennem" - gondolta Sven, miközben a forgalmas úton kifelé igyekeztek a városból.

A marseille-i landolás után negyven percig álltak a napon. A gép felforrósodott; a személyzet hűsítőket hordott szét az utasok között. Sven előbb a sík betonmezőt nézte, aztán eszébe jutottak az újságok. Mellette felszabadult egy fotel, kényelmesen elterpeszkedett. Az első oldalakon visszafogott hangvételű, mégis az olvasókban apró, alattomosan csepegtetett lázadást ébresztő szalagcímek virítottak. Ez a mai nemzetközi helyzet. Meg a tegnapi meg a holnapi. Mikor lesz már végre másképpen?

Elálmosodott. De beszálltak az újabb utasok, és a gép a kifutópályára gördült. Sven nézte a szárny alatt elsuhanó tájat, majd felemelkedtek, kitágult, de egyben le is szűkült a kilátás. Aztán csak a tengert látta.

Hamarosan újabb part bukkant fel.

Afrika.

- Itt kiszállunk.

Becsapták az ajtókat, elindultak. Govan Dyebo pár lépés után megtorpant.

- Nem zárta kulcsra az autót - mondta.

- Nem - mosolygott Sven - Skandiában vagyunk... Nincsenek tolvajok. Nem lesz semmi baj. Jöjjön csak.

Sven később gyakran gondolt erre a sétára. Az erdő kivételesen szép volt. Ilyen magasan északon már felbukkantak az ősz első jelei, bár csak nyár vége volt. Az ösvény, mely hátára vette őket, fehér kígyó volt zöld lombhullámok között. Svent a látvány egy festményre emlékeztette. Csak azt nem tudta: van-e ilyen kép, látta-e már valahol ?

Ott éppen nem voltak fenyők. A bükkök hatalmas görbe törzseken templomként bomlottak ki a magasban. Kérgük itt-ott már lehámlott, fehéren virított a meztelen fatest. Az ágak sűrűsége néhol áthatolhatatlannak tűnt; pedig a madarak gyorsan cikáztak köztük. Sven nem nagyon ismerte a fákat; de az erdőt szerette.