Bosszú édesen

Diana Landry és Levia Anne

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Fekete Annamária

Ez a könyv a fantázia szülötte. A benne szereplő nevek, alakok, szervezetek és események is a szerző fantáziájának termékei, és bármilyen hasonlóság élő, vagy holt személyekre, eseményekre és szervezetekre.

1. Fejezet

Carter birtok, Yorkshire, Egyesült Királyság

Marion Melody Carter kétségbeesetten szorongatta kezében a levelet. Amint meglátta a fejlécet, a gyomra görcsösen összerándult. Nem kellett elolvasnia, mi állt benne, így is tudta, hogy elfogyott az idejük. Mindent elveszítettek.

FIZETÉSI FELSZÓLÍTÁS – állt hivalkodó, nagy, nyomtatott betűkkel a borítékon.

– Sajnálom, Marion! – nézett rá együttérzően Morty, az öreg postás, amikor aláíratta vele az ajánlott, elsőbbségi levél szelvényét.

Miközben a férfi zavartan tördelte a kezét, Mary képtelen volt megszólalni, csak egy apró biccentéssel jelezte, hogy tudomásul vette és köszöni az együttérzést. Testének minden idegszála pattanásig feszült. Egy pillanatra becsukta a szemét, hogy összeszedhesse magát. Bármilyen más esetben ezer örömmel váltott volna pár szót a postással, de most képtelen volt megszólalni. Aláírta a kézbesítési naplót, ahol Morty mutatta. Kipréselt magából egy „szép napot”-ot és visszasietett a házba. Hátát nekivetette a csukott ajtónak, és remegő kézzel tépte fel a borítékot.

„Tisztelt Bert Carter!

Tájékoztatjuk, hogy a Lloyds Bank felé fennálló lentebb részletezett tartozását a mai napig nem rendezte…”

Bla-bla

„Felszólítjuk, hogy a tartozását levelünk kézhezvételétől számított 8 napon belül a jogosult részére megfizetni szíveskedjék.

Felhívjuk szíves figyelmét, hogy…”

Bla-bla…

„Amennyiben tartozását a határidő lejártáig nem rendezi, úgy…”

Bla-bla

“A Crompton Vállalat elővásárlási jogát érvényesítheti…”

Bla-bla

„Tisztelettel

Lloyds Bank…”

Marion egyszerre volt dühös és elkeseredett.

„8 napon belül…”

Mintha egy pillanat alatt kihúzták volna a lába alól a talajt. A térde megroggyant. Leült a padlóra, hátát nekitámasztotta az ajtónak. Nem készült fel rá, hogy a bank ilyen hamar benyújtja a követelését. Időt kell nyernie valahogy.

Félretette vastag keretes szemüvegét, és megdörzsölte a szemét. Kócos, csigákba göndörödő hajáról levette az ezeréves zöld gyapjúsapkát, és az arca elé húzta, mintha így elbújhatna a problémák elől.

Az előszoba és a konyha ismerős melege, a sűrű, húsos ragu illata sem tudta megnyugtatni. Éppen ebédet készített az édesapjának és a birtokon dolgozó munkásoknak, amikor a csengő megzavarta.

Mary túlságosan jól emlékezett az előző télre. Katasztrofális volt. Egyik balszerencsés eseményt követte a másik. A biztosításukat felemésztette a farmot sújtó jégkár. Tavasszal az átkozott kór megtizedelte a birkanyájat. Csak úgy hullottak az állatok. Egyik a másik után. Hogy elkerüljék a csődöt, az apja banki kölcsönt vett fel, de nem számolt a váratlan kiadások veszélyével. Egyre gyakrabban fordult elő, hogy késtek a részletek fizetésével. Marion pedig egy idő után képtelen volt zsonglőrködni a számlákkal. Hol a villanyt, vagy a telefont fizette ki később, hol a részleteket. Egyedül a munkások bére volt az, amit mindig időben fizettek ki.

Yorkshire és környéke kedvelt volt a turisták körében. A Crompton Vállalat vezetősége pedig hamar felismerte a váratlanul kínálkozó lehetőséget. Amíg Melody és az apja azon fáradoztak, hogy kimásszanak a gödörből, a körülöttük lévő birtokokat sorban felvásárolta Ethan Crompton, aki ezt a területet nézte ki egy minden igényt kielégítő pihenőcentrum kialakítására. Az „Édes Álom” projectben hatalmas lehetőségek rejlettek. Az építkezéseket hónapokkal ezelőtt megkezdték. Ma már csak a Carter birtok állt a befejezés útjában.

Mary és az apja nemet mondtak a Crompton vállalat minden eddigi vételi ajánlatára. Nem akarták eladni a farmot.

Marynek ez a föld jelentett mindent. Itt volt az otthona, az élete, amit Ethan Crompton egy tollvonással elpusztíthat. A férfit és a vállalatát nem érdekli más, csak a pénz és a minél magasabb haszon.

Most, hogy a földjüket körülvevő összes terület a nagyvállalat birtokába került, a Crompton élhetett az elővásárlási jogával, ha ő és az apja nem tudnak a határidőig fizetni.

Többnyire Marion foglalkozott a birtokot érintő levelezéssel. Fél évvel ezelőtt pedig átvette a könyveléssel járó feladatokat is az apjától. Amint meglátta a kiadásokat sejtette, hogy hamarosan nagy bajba kerülhetnek, hacsak nem történik valami csoda. De más sejteni a közelgő bajt, mint a saját bőrén érezni.

Tehetetlenül újra megnézte a felszólítást. Hetek, nem, hónapok óta levelezett a bankkal. Többször kérelmezte a hitel futamidejének módosítását, de a magas kockázatra hivatkozva a bank minden kérelmét elutasította.

Ha ez még nem lett volna elég, pár héttel ezelőtt érkezett egy levél a Crompton Vállalat richmondi irodájából, amiben a vételi szándékukat jelezték. Bert Carter teljesen elzárkózott az ajánlattól és válaszra sem méltatta a céget. Semmi pénzért nem volt hajlandó megválni a birtoktól, ami több tíz éve a család tulajdonában volt.

A másik levél, amit Marion a kezében tartott, a Cromptontól érkezett.

„Tisztelt Mario Carter”

Még Marion nevét sem tudták rendesen leírni.

„Mint előző levelemben jeleztem, a Bert Carter és Mario Carter tulajdonában lévő, a lentebb részletesen körül írt ingatlanra...”

Bla-Bla

„... jogszabályon alapuló elővásárlási jog áll fenn, mely jogával a Crompton Vállalat élni kíván. „

„Mivel az előzetes írásbeli megkeresésünkre Ön nem reagált, a mai naptól számított...”

Bla-bla

„Kérem, szíveskedjen a fenti, önök számára is előnyös vételi ajánlatot tudomásul venni, és az aláírt adásvételi szerződés fenti elemeket magában foglaló tervezetét a mellékelt válaszborítékban hozzám visszajuttatni.

Tisztelettel:

Ethan Crompton”

– Tisztességes, egy nagy francot! Hogy ott rohadjon meg... – gyűrte gombóccá a levelet és hajította a sarokba. Régen soha nem káromkodott, de az elmúlt időszakban eluralkodott rajta ez a rossz szokás. Egyre többet szitkozódott, és kezdett úgy beszélni, mint az összes férfi a farmon.

A harag és az elkeseredettség mellett az agya továbbra is lázasan dolgozott. Próbált valami apró kis kapaszkodót találni, de a lelke legmélyén már egy ideje sejtette, hogy el kell fogadniuk az ajánlatot. Egyszerűen nem látott más lehetőséget.

Nem voltak jómódú rokonaik, vagy tehetős barátaik, akik megelőlegezhették volna a banki követelés összegét.

Marion nem maga, hanem az édesapja miatt aggódott. Bert Carternek két dolog volt fontos egész életében. A lánya és a farmja.

Marion alig négyévesen veszítette el az édesanyját. Az apja mindent megtett, hogy a tőle telhető legjobban nevelje fel a lányt. Egy személyben volt az apja és az anyja is. Összetartoztak.

Generációk óta a családjuk tulajdonában volt a birtok. Már az ükapja is a birkákat hajtotta a gyönyörű, zöldellő legelőkön. Az apja az egész életét a farmnak szentelte. Ha elveszíti, a lelkének egy darabját fogja elveszíteni.

Könnyek folytak végig az arcán. Kezét a szája elé kapta, hogy elfojtsa zokogását. Nem engedhette szabadon a torkát feszítő sírást. Az apja hamarosan hazaér. Sürgősen össze kell szednie magát. Talán ha rá tudná venni Mr. Cromptont, hogy visszavonja a vételi ajánlatát, akkor a bank hajlandó lenne módosítani a határidőt. Lehet, hogy nincs sok esély erre, de egyszerűen meg kell próbálnia.

Kintről ismerős zajokat hallott: a közeledő rozoga teherautó hangját. Sietve összeszedte magát, bement a konyhába és megmosta az arcát. Már épp a tányérokat vette elő a szekrényből, amikor nyílt a bejárati ajtó. Mosolyt kényszerített az arcára, mielőtt a belépő felé fordult volna.

– Megjöttem, bogárkám! – köszöntötte az apja, és gyorsan arcon csókolta. A sapkáján, a kabátja vállán még megcsillant a hó. – Micsoda finom illatok! Farkaséhes vagyok!

– Egy perc, és tálalom is.

A következő félóra gyorsan eltelt. Csendben megebédeltek, majd Marion nekiállt a mosogatásnak. Bert általában ilyenkor olvasta el a napi híreket, átnézte az aznapi leveleket, majd mielőtt nekiálltak volna a délutáni teendőknek, még megittak közösen egy csésze kávét.

Marion felállt, miután megitta a kávéját. Az agya lázasan dolgozott, miközben a mosogatóba tette a csészéket és gépiesen elöblítette.

– Még most elmondod, hogy mi aggaszt, bogárkám, vagy várnom kell a vacsoráig? – Bert a homlokát ráncolta, egyik szemöldöke magasabbra szaladt.

Hát soha nem tanulja már meg, hogy az apja elől nem tud eltitkolni semmit? – feszengett Marion kínosan.

– Újabb levél, ugye? Meg se próbáld letagadni! Ne tagadd le, Marion Melody Carter! Tudom, hogy történt ma valami, amíg én kint voltam. Jobban ismerlek, mint saját magamat. Tudom, mikor vagy zaklatott! Nos?

Marion nagyot sóhajtva bólintott. Ezek szerint pocsék színésznő lenne belőle.

– Mennyi időnk van? – kérdezte az apja.

– 8 napunk van, hogy kiegyenlítsük a tartozásunkat, de a Crompton vállalat elővételi ajánlatot tett.

Az apja arca megfeszült. Bosszúsan megvakargatta a feje búbján már gyérülő, mostanra teljesen ősz haját.

– És néztél már egy kisebb birtokot a környéken? – Mariont teljesen meglepte az apja kérdése.

– Nem, mert…

– Drágám, túl sok a tartozásunk ahhoz, hogy kiegyenlíthessük. Kénytelenek leszünk elfogadni Crompton ajánlatát. Talán abból a pénzből futja egy kisebb telekre.

– Én még nem adtam fel, apa.

Bert a lányához lépett, és szorosan magához ölelte.

– Még én sem adtam fel, bogárkám. Ez a birtok az életem. De te vagy számomra a legfontosabb. Talán most jött el az ideje, hogy változtassunk az életünkön. Te még fiatal vagy, Marion. Előtted az élet. Nem savanyodhatsz itt meg velem, miközben feladod az álmaidat.

– De én…

– Csss. Ha nem lesz más lehetőség, elmegyünk. Ezen kár vitatkoznunk.

Az apja megnyugtató hangjától sikerült Marionnak annyira összeszednie magát, hogy ne remegjen a hangja.

– Visszamész még az istállóba?

– Muszáj. Még nem végeztünk mára.

– Jó munkát, apa. Nekem meg be kell ugranom a városba az új állványért. Már biztosan megérkezett.

Marion imádott fotózni. A képek iránti rajongását az apja húgától, Milli nénitől örökölte. Tőle kapta a gépét is. Minden álma az volt, hogy fényképész lehessen. Még a Művészeti Egyetem fotóművész szakát is elvégezte. És az álmodozása itt véget is ért. A kötelességtudat visszaszólította a farmra. Ma már pedig csak a szabadidejében hódolt ennek a szenvedélyének.

***

Bert Carter lassú léptekkel hagyta el a házat. Az egész napi kemény fizikai munkától megint hasogatott a dereka. Ez az átkozott öreg test mindig arra emlékeztette, hogy már nem az a fiatal, stramm ember, aki egykor volt.

Megdörzsölte a mellkasát. Mostanában egyre gyakrabban érezte azt a tompa fájdalmat. Mintha valami satuba szorítaná a szívét. Egyre többször foglalkoztatta a halál gondolata. Érezte, hogy már nem lesz itt sokáig. De még nem mehet el. Nem hagyhatja magára Mariont. Most nem.

Akárhányszor ránézett Marionra, mindig szegény megboldogult felesége jutott eszébe. Annyira hasonlítottak egymásra. Marion az anyjától örökölte formás alakját és nyugodt természetét. Talán túl nyugodt is a mai világhoz. A megjelenése és a viselkedése mellőzött minden feltűnést. Egy cseppet sem hasonlított azokra a fiatal nőkre, akiket állandóan a TV-ben és az újságokban látni…

Többször megpróbálta elképzelni, vajon milyen élete lenne Marionnak valamelyik nagyvárosban, de amint lehunyta a szemét, mindig visszavándoroltak a gondolatai arra, ahogy a lánya a birtok körül tett-vett. Pedig az egyetemi évei alatt jól érezte magát Chelsea-ben. Vagy legalábbis nem panaszkodott. Bárhogy is volt, bármi is lesz, ideje megtervezni a jövőjüket. Marionét mindenképpen.

2. fejezet

Marion tudta, hogy mit kell csinálnia. Talán elvetélt ötlet, de képtelen volt kiverni a fejéből, hogy egy utolsó próbát tegyen. Miután felöltözött, belenézett a bejárati ajtó mellett lévő tükörbe. Szánalmasan festett. Az egyetlen fehér blúza már évekkel ezelőtt kiment a divatból, de legalább a nadrágja normálisan állt rajta.

Szerteszét álló fürtjeit szoros kontyba fogta, megigazította a szemüvegét. Ennél többet, ha akarna sem tudna kihozni a megjelenéséből – gondolta.

Miután beült a kormány mögé, egy pillanatra lehunyta a szemét. Mély levegőt vett, beindította a motort. Belenézett a visszapillantó tükörbe, mintha saját szemének látványából meríthene erőt.

– Gyerünk! – suttogta.

Előzőleg a Google térképen megnézte, hogy pontosan hova is kell mennie, de amikor lefékezett az elegáns irodaépület parkolójában a sáros, latyakos autóval, elbizonytalanodott. Hirtelen kicsinek és jelentéktelennek érezte magát.

Egyszerre volt ijedt, ideges és izgatott, amitől rémesen megfájdult a feje és kavargott a gyomra. Kifelé bámult a szélvédőn, és az idegesség ellenére megpróbálta a magabiztosság álarcát magára ölteni.

– Meg kell tennem! – biztatta magát. – Csak egy kis idő, csak egy kis haladék! Képes vagyok rá! Meg tudom győzni!

Kiszállt az autóból, és határozott léptekkel odament a főbejárathoz. Benézett a gyéren megvilágított előcsarnokba, és folyamatosan azt mondogatta magában, hogy minden rendben lesz, amint belép az épületbe. Lehet, hogy valójában most nem így érzi, de nem fog megfutamodni. Különben is, ha már eljött idáig, nem fog idekinn ácsorogni. Vett egy nagy levegőt, és nyugalmat erőltetve magára belépett a forgóajtón. Egy pillanatra megtorpant, bátortalanul körbepillantott. Fehér falak, semmi szín, semmi vidámság. A recepciós pult gránitszürke borítása még ridegebbé tette az épület belsejét. A pult mögött álló férfi fölpillantott, és kifejezéstelen arccal mérte végig.

– Jó napot! Miben segíthetek? – kérdezte.

– Jó napot! Mr. Cromptonhoz jöttem. A Carter-farm ügyében – hebegte.

A férfi átlapozott egy előtte heverő papírt, majd megnyomott néhány billentyűt a számítógépen.

– Sajnálom, de nincs időpontja, Miss…

– Carter – felelte. – Sajnálom, hogy nem kértem időpontot, de nagyon fontos, halaszthatatlan ügyben keresem Mr. Cromptont. Megtenné, hogy felhívja? Kérem! Biztos vagyok benne, hogy fogadni fog.

A férfi telefonálni kezdett, majd miután letette, a lány felé fordult.

– Rendben, kisasszony, fogadják önt. Legfelső emelet – és átnyújtott egy látogatókártyát.

– Köszönöm. – Marion elvette a kártyát és a lifthez sietett. A lábai annyira remegtek, hogy alig bírt járni rajtuk, pedig még csak a recepción jutott túl. Ha ettől ennyire ideges lett, vajon mi lesz, ha végre szemtől-szemben fog ülni egy üzletemberrel? Mi lesz, ha visszautasítják? Mihez kezdenek akkor?

Elhessegette a kellemetlen gondolatot. Tudta, hogy megalázó lesz. Lelkiekben felkészült rá, de erős lány lévén, meg tudja tenni. Hinnie kell abban, hogy sikerrel fog járni.

Végigsimított a haján, és feljebb tolta az orrán a szemüveget.

Időt fog nyerni, hogy minden maradhasson a régiben. Muszáj!

A lift csilingelve állt meg a legfelső emeleten. Kilépve egy alacsony termetű, kedves mosolyú fiatal nő fogadta. Fiatal kora ellenére vonásai határozottak voltak. Sima fekete üzleti ruhája nem illett sem a korához, sem az arcához. Mellette egy hasonló korú lány álldogált, aki lenézően méricskélte Mariont.

– Üdvözlöm a Crompton vállalat richmondi székhelyén. Miben segíthetek? – fordult felé a kedvesebb asszisztens.

– Jó napot! A Carter-farm ügyében vagyok itt.

A lány udvariasan hellyel kínálta a fogadórészen elhelyezett hófehér, hasított bőr karosszékek egyikén. A hely tágas volt és napfényes. Éles ellentétben állt az irodaház földszintjének ridegségével.

– Egy pillanat türelmét kérem, azonnal szólok az irodavezetőnek.

– Mr. Cromptonnal szeretnék beszélni.

– Sajnálom, Miss Carter, de Mr. Crompton nagyon elfoglalt. Ma különösen sűrű a napirendje, de itt van a helyi részleg vezetője, Miss Serena Monrose. Az ő hatáskörébe tartoznak az itteni beruházások is.

– De én… – kezdett bele Marion, de ekkor egy rendkívül gyönyörű nő lépett ki a szemközti iroda ajtaján. A sminkjét és a frizuráját tökéletesen készítették el. Elegáns, már ránézésre is méregdrága kosztümje kiemelte karcsú alakját. Marion ellenben nem volt sem magas, sem különösebben csinos, tehetősnek pedig még jóindulattal sem lehetett nevezni. Még így ismeretlenül is tudta, hogy áthidalhatatlan szakadék húzódik kettejük között. Ez a fiatal nő a gazdagok és hatalmasok világába tartozott. Marion pedig egyáltalán nem illett ide.

A nő magabiztosan felé indult, és miután megállt pár lépésre Marion előtt, alaposan végigmérte. Marion egy röpke pillanatra mintha enyhe fintort fedezett volna fel az arcán.

– Üdvözlöm, Serena Monrose vagyok, a Crompton vállalat richmondi irodájának vezetője. Miben segíthetek, Miss…

– Carter.

A csinos fekete nő meglepetten felvonta a szemöldökét, amikor derengeni kezdett neki a probléma.

– Maguké a Carter-farm, amire vételi ajánlatot tettünk?

– Igen. Ezzel kapcsolatban szeretnék beszélni Mr. Cromptonnal.

– Sajnálom, de ez most nem lehetséges. Mr. Cromptonnak nagyon sűrű a mai programja. Épp egy fontos üzleti ügyben tárgyal, de biztosíthatom, Miss Carter, kompetens vagyok a témában. Ez azt jelenti, hogy az én hatáskörömbe tartozik az önök birtokának az ügye – tette hozzá felsőbbrendűen Serena

– Pontosan tudom, mit jelent a kompetens szó – válaszolt Marion. Soha nem viselte jól, ha valaki lekezelően bánt vele. Most sem hagyhatta, hogy ez az öntelt liba megalázza. Összeszorította a fogait és mosolygott.

– Amennyiben végre úgy döntöttek, hogy elfogadják a javaslatunkat, mi már elő is készítettük a szerződést. Mr. Crompton már alá is írta. Meg kell, hogy mondjam, ez egy nagyon kedvező ajánlat, és én az önök helyében nem haboznék tovább. Ennél jobbat nem kaphatnak.

– Már megmondtuk az ügyvédeiknek is, hogy a farm nem eladó. – Marion megpróbált uralkodni az indulatain, és valamivel kedvesebb hangon folytatta. – Az a birtok az életem, a családunké már nemzedékek óta. Magának semmit sem jelentenek a gyökerei, ugye?

– Ennek semmi köze az érzelmekhez. Ez üzletről szól, Miss Carter, nem az érzelmekről. Megfizetjük a farm árát, és mindenki jól jár.

– Azért jöttem, hogy haladékot kérjek. Ha Mr. Crompton eláll a vételi szándéktól, akkor a bank haladékot ad. Arra szeretném kérni, hogy… – Marion biztosra vette, hogy ennél a nőnél esélye sincs arra, hogy dűlőre jussanak. De egyszerűen nem tudta megtenni, hogy ne próbálkozzon mégis.

Serena hangos kacaja szakította félbe, és ha ez még nem lett volna elég, mintha egy „ostoba liba” kifejezést is mormogott volna hozzá.

Marion nem volt képes leplezni a döbbenetét.

– Mégis, hogy…

– Elég ebből! – vágott a szavába Serena. – A Crompton vállalat írásban tájékoztatta önöket, hogy élni kíván az őt megillető elővásárlási jogával. A döntésünket nem áll szándékunkban megváltoztatni. Ez ellen pedig, Miss Carter, sem ön, sem más nem tehet semmit. Húzhatják az időt, megnehezíthetik a dolgunkat, de az adásvételt törvényesen nem akadályozhatják meg. Most pedig, ha megbocsájt, fontosabb dolgaim is vannak, mint, hogy magát győzködjem.

Marion szemét elfutották a könnyek. A tehetetlen düh majd’ szétfeszítette a mellkasát. Legszívesebben sikított volna, de nem volt hajlandó engedni, hogy ez az arrogáns liba hisztérikát csináljon belőle. Előbb vágta volna ki a saját nyelvét.

– Nos, hajlandó elég okos döntést hozni, és aláírja a papírokat, vagy ostoba módon rátöri az ajtót Mr. Cromptonra, és térden állva fog könyörögni neki? – Serena szemében rosszindulatú szikrák gyúltak, ahogy tetőtől talpig végigmérte Mariont. – Minden bizonnyal hatásos jelenet lenne, de kevés az esélye, hogy hatna rá. Ön közel sem olyan vonzó, Miss Carter – mondta, és egy olyan ragyogó mosollyal ajándékozta meg Mariont, hogy azzal vágni lehetett volna az üveget.

– Serena! – hallatszott egy türelmetlen férfihang a folyosó felől. – Hozd az anyagokat, elkezdenénk a telefonkonferenciát a Zollers-ügyben!

A nő arca egy pillanat alatt levetkőzte a gőgös arckifejezést, és valamiféle alázat jelent meg rajta.

– Elnézést, mindjárt visszajövök, Miss Carter. Addig gondolkodjon a javaslatunkon.

Marion képtelen volt tovább ott maradni. Hátat fordított, és az ajtóhoz sietett. Mielőtt becsukta volna maga mögött, még meglátta egy pillanatra a hírhedt Mr. Cromptont.

A férfi magas volt. Megjelenése tekintélyt parancsoló, vagy talán ijesztő. Ezt Marion képtelen volt eldönteni. Szigorú vonások, keskeny ajkak, túl széles arcél. Egy életre az eszébe véste a férfi vonásait.

Annyira gyűlölte ebben a pillanatban!

Marion kisietett az épületből, beült az autóba, és a kormányra borulva zokogni kezdett.

Minden remény elveszett.