Vörös hó

Kirsch Ákos

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Luczek Sándor

VÖRÖS HÓ

PROLÓGUS

Fokváros, Dél-Afrika

David Moore verejtékben fürödve ébredt hotelszobájában. A fizikus először fel sem fogta, hogy hol van, majd néhány másodperc múlva megkönnyebbülten hajtotta arcát a tenyerébe. Felgyorsult szívverése fokozatosan lecsillapodott. Csupán a félelme öltött testet egy rémálomban.

A göndör hajú férfi űzött vad volt, és a vadászok a nyomában jártak. Ebben nem kételkedett. Túl sokat tudott, ráadásul megszegte a velük kötött szerződést, miután az érte kapott pénzzel angolosan távozott egy héttel ezelőtt. Az elmúlt hetek baljós emlékei ott kapirgáltak a fejében, akár ezernyi apró rovar, melyek a felszínre akarnak törni. Túl sok forgott kockán ahhoz, hogy szó nélkül eltűnjön a világ szeme elől, és gondtalanul élvezze könnyen szerzett vagyonát.

Éppen ezért néhány napja elhatározta magát, és felvette a kapcsolatot egy amerikai barátjával, akivel találkozót beszélt meg Fokvárosban. Méghozzá a mai napra. David a szemeit dörzsölve pillantott karórájára, és látta, hogy már javában benne járt a délelőttben. Egy órája maradt, hogy a találkozó helyszínére érjen.

Összeszedte magát és felkelve az ablakhoz lépett, hogy felhúzza a redőnyt. Az afrikai napfény hevesen lángolva tört be a félhomályos szobába, elvakítva a férfit egy pillanatra. Odakint az emberek vidáman élték mindennapjaikat. A Tábla-hegy lábánál elterülő város körbeölelte az öblöt, melynek égszínkék felszínén gyémántként szikráztak a napsugarak. A kikötőben hajók százai ringatóztak.

David szállodája a kikötőhöz közel, annak a néhány felhőkarcolónak az árnyékában lapult, melyek büszkén törtek a magasba, mintha csak a hegy lapos csúcsát szerették volna elérni. A férfi futó pillantást vetett az alant húzódó utca nyüzsgő forgalmára, majd a mosdóba sietett. Negyedóra múlva elhagyta az épületet, és leintett egy taxit. Miközben úticélja felé vitette magát, elgondolkodva bámulta a kinti világot. A tiszta, rendezett utcákon turisták és helyi lakosok tömege örvénylett.

Fehéreket, feketéket és egyéb színes bőrűeket látott, ami nem lepte meg, mivel a város számos kultúra olvasztótégelyeként funkcionált. Igazi földi paradicsomként, hol a táj, az utcák és az épületek mind-mind éles kontrasztot alkottak egymással.

Sok volt a zöldövezet is. Amerre csak a szem ellátott, pálmalevelek lengedeztek a lágy szélben. A taxi a belvárosba szállította a férfit, aki kiszállt a Long Streeten, és kifizette a fuvart.

Könyvesboltok, éttermek és bárok sokasága vette körül. Miközben kikerült egy csapat hangosan beszélgető és fejkendőt viselő maláj nőt, az egyik afrikai étterem felé vette az irányt. A találkozót a Zula nevű helyen beszélték meg. Belépve az épületbe tekintetével kereste barátját, azonban nem látta az asztaloknál ülő, sem a pultnak támaszkodó vendégek között. Így hát átvágott a termen, miközben a levegőt megtöltő rockzenét hallgatta, és helyet foglalt a terasz egyik asztalánál. Innen tökéletes kilátás nyílt az utcára, ahol buszok és gépkocsik dübörögtek el. Még húsz perce maradt a találkozóig.

David rendelt egy italt, majd meglátogatta a mosdót. A csempézett helyiségben egyedül tartózkodott, mialatt elvégezte szükségét és kezet mosott. Amint a papírtörlőért nyúlt, pillantása a tükörre esett, s arca azon nyomban falfehérré sápadt. Egy sötét bőrű, barna inget viselő, szakállas

férfi nézett vele farkasszemet. David túlságosan is jól ismerte, hiszen egyike volt azoknak, akiket meglopott. Végül mégiscsak rátaláltak!

– Látom, ilyen kellemes helyen múlatja az idejét, Mr. Moore.

– Nézze, én nem… – kezdte David, ám a férfi a kezét felemelve csendre intette. Szakállas arcán széles mosollyal bámulta a fizikust.

– Nem kell mentegetőznie, Mr. Moore. Én megértem, amit tett. Tartozásai vannak, a volt felesége félig kifosztotta, fizetnie kell a gyerektartást, ezért is vállalta el a munkát, amivel megbíztuk. Maga rendes ember, aki bizonyára nem bírta elviselni a tudatot, hogy mihez asszisztált volna. Sajnos azonban vannak, akik kénytelenek a világ szabályainak ellentmondani, akár emberéletek árán is.

– Ha a pénzt akarja…

– Szó sincs róla.

– Hogyan? – nyelt egy nagyot David. – Akkor… mit akar? Nem megyek el a szigetre!

– Tudom. A pokolba viszont megváltotta a jegyét. – felelt a szakállas, majd villámgyors mozdulattal egy hangtompítós pisztolyt húzott elő az inge alól.

David fel sem ocsúdott döbbenetéből, s már két golyót kapott a mellkasába. Levegőért tátogva zuhant a falnak, lassan lecsúszva a padlóra, véres csíkot hagyott a csempén.

– Viszlát, Mr. Moore! – intett a gyilkos, majd távozott.

David szemeire a sötétség fátyla ereszkedett, szívét jeges ujjak érintették. Felkészült, hogy elfogadja a vég közeledtét.

ELSŐ FEJEZET

Egy héttel később…

Az ELIZABETH nevű hajó kitartóan szelte az Atlanti-óceán vizét, dacolva a méteres hullámokkal és a hideggel, mely fokozatosan erősödött, ahogy közelített a Déli-sark felé. Fedélzetén négy biológus, három geológus és a kapitányon kívül a nyolcfős legénység tartózkodott.

A hajó Fokvárosból indult, hogy eljuttassa a kutatókat a sarkvidéki Bouvet-szigetre. Az expedíció célja a globális felmelegedés által a szigeten élő tengeri madarakra, fókákra és pingvinekre gyakorolt hatás felmérése volt. A három geológus magát a vulkanikus szigetet kívánta közelebbről is szemügyre venni.

Az ELIZABETH kapitánya, Jack Delport, magában mosolyogva ingatta a fejét, miközben a szenvedélyesen beszélgető tudósokat figyelte a kapitányi fülke ablakából. A harmincas éveiben járó magas, barna hajú férfi már számtalan, a világ különböző pontjairól érkező csoportot szállított hajóján az évek során. Mégis, valahányszor kutatók léptek a fedélzetre, nem győzött csodálkozni az emberi faj ezen csodabogarainak viselkedésén. Általában mindegyiküknek akadt valamilyen hóbortja, amiről a Föld legtávolabbi pontján sem volt hajlandó lemondani. Találkozott olyannal, aki

magával hurcolta a teljes otthoni könyvtárát, vagy olyannal, aki egy egész zsákot rakott tele kedvenc kávéjával. A legmókásabbnak egy angol tudós bizonyult néhány hónapja. A Déli-sarkra igyekezett az egyik kutatóállomásra, hová magával vitte dédelgetett halait. Jack nem győzött komolyságot erőltetni az arcára ennek láttán.

Mostani utasai között is előfordultak különcök, azonban többségük meglepően normálisnak bizonyult. Habár a geológusok másról sem tudtak beszélni, csak ásványokról és kövekről. Ha tehette, inkább kerülte őket. Egyvalaki viszont felkeltette az érdeklődését: Miss Alisha Taylor. A hosszú szőke hajú, karcsú nő kedves mosolya első látásra levette a lábáról. Vékony szemöldöke alatt élénken csillogó, halványzöld szemek ültek, melyek határozott jellemről tanúskodtak. Telt ajkai, hosszú combjai és formás keblei mágnesként vonzották a férfi tekintetét.

Mióta a fedélzetre lépett, többször is beszélgettek, és Jack érezte, hogy egyre jobban kezdett belehabarodni a nőbe. Alisha okos volt, nem csoda, hogy biológus lett, ráadásul a humorérzéke is a helyén volt. Csilingelő kacagása mindig megdobogtatta a kapitány szívét. Jack pillantása ezekben a percekben is a nőre tapadt, aki kollégáival társalgott, miközben a korlátba kapaszkodtak. Vastag, piros kabátot viselt, mely még így is kiemelte alakját. Sapkája alól kilógó tincseibe belekapott a szél, és többször is az arcába fújta. Alisha nem győzte kisimítani őket, s a gyengéd mozdulat elvarázsolta a férfit. Jack most döbbent rá, hogy menthetetlenül beleszeretett a biológusba, aki úgy tűnt, hogy viszonozza érdeklődését.

Ez viszont bonyolította a dolgokat. Fél évvel ezelőtt hagyta el a felesége egy ügyvéd miatt, és még mindig nem heverte ki a történteket. A legkevésbé sem vágyott újabb kapcsolatra. Makacsságának hála, igyekezett elnyomni az érzéseit, és már csak büszkeségből sem hagyta, hogy lehulljon az emberei előtt régóta viselt páncélja.

Kényszerítenie kellett magát, hogy figyelmét a munkájára összpontosítsa. Jack tudomása szerint a családfája az 1900-as évek elejére nyúlt vissza, mivel a Delport család akkor költözött Fokvárosba, és kereskedelemből tartották fenn magukat. Generációról generációra adták tovább a hagyományt, és Jack is belekóstolt az üzletbe, ám nem nyerte el a tetszését. Fiatal titánként jelentkezett a hadseregbe, ahol három évig szolgált, és példás teljesítményéért kitüntetést is kapott. Jack jól bánt a fegyverekkel, valamint a test-test elleni küzdelemben is megállta helyét. Csakhogy három év után rádöbbent, nem akarja mások parancsait teljesíteni. Inkább kilépett, hogy alapítson egy saját hajózási vállalkozást, és a turizmus fellendülésével megütötte a főnyereményt.

Mégis, mit ér a siker, ha nincs kivel megosztani? Ezen morfondírozott, miközben ellenőrizte az iránytűt és a sziget koordinátáit.

Az ELIZABETH nem volt nagy hajó, ám a célnak megfelelt, és még egy kétszemélyes kis helikopter is elfért a tatban, amit a tudósok hoztak magukkal. A kapitány a műszerfalon nyugtatta tenyerét, érezve a vízi jármű minden egyes rezdülését. Szinte eggyé vált a hajóval.

Jack imádta a nyílt óceánt, a szürke felhők borította horizont a szabadságot jelentette számára, és elhatározta, hogy véget vet a lelkét sanyargató önsajnálatnak. Alisha személye segített neki továbblépni.

Most először érzett némi izgalmat és lelkesedést az előttük álló úttal kapcsolatban.

MÁSODIK FEJEZET

Lassan teltek a napok. A kezdeti lelkesedés hamar lelohadt, és a helyét türelmes várakozás foglalta el. Az utasok jobbára a könyveiket bújták, filmeket néztek, vagy összegyűltek az étkezőben és hangosan beszélgettek. Időnként a legénység egy-egy tagja is csatlakozott hozzájuk, ha idejük engedte. A társaság kezdett összekovácsolódni, ami sokat jelentett, hiszen az expedíció egyetemek által finanszírozott nemzetközi projekt volt, így a résztvevők különböző országokból érkeztek.

A három geológus orosz volt. Dimitrij Berezovsky, Nyikolaj Glebov és Pavel Jelavich nem csak személyiségben, de külsőleg is hasonlítottak egymásra. Mindhárman egyforma magasak voltak és szögletes arccal rendelkeztek. Persze azért akadtak különbségek. Dimitrij Berezovsky és Nyikolaj Glebov fején rövidre vágott, szőke haj díszelgett, míg Pavel Jelavich kobakját vállig érő, fekete haj koronázta. Dimitrij szemüveget hordott húsos orra fölött, ám kollégáinak kék szemeit nem takarta semmi. Mindhármukat Moszkvából küldték, ráadásul évek óta ismerték egymást, és korábban dolgoztak is együtt. Ugyanarról az egyetemről kerültek ki, majd tanulmányaik elvégzése után közösen indultak útra, hogy meghódítsák a geológia eleddig ismeretlen területeit.

Munkájuk a szenvedélyükké vált, és a világ minden kincséért sem mondtak volna le róla.

Barátságukat ez a szál tartotta össze, tartósabban, akár a legerősebb ragasztó. A három férfi közül viszont egyedül Pavel Jelavich-ot várta otthon a családja – szerető felesége és egyetlen lányuk –, míg társai nőtlenek maradtak. Ennek ellenére szinte minden hétvégét közösen töltöttek Pavel házában, akinek hitvese már megszokta a barátok gyakori jelenlétét.

Bernard Lewis biológus egyike volt azoknak, akik az utolsó pillanatban csatlakoztak az expedícióhoz. Londonból érkezett, s mikor megkapta az értesítést az útról, még nem tudta biztosan, hogy elfogadja-e vagy sem. Bernard a negyvenes éveit taposó, halántékán kopaszodó férfi volt, kinek fekete hajába, akárcsak körszakállába, már vegyült néhány ősz szál. Kötött pulcsija fölött állandóan egy piros alapon sárga kockás sálat hordott.

Az okot, amiért habozott útra kelni, Richard, az alig nyolc hónapja született kisfia jelentette.

Habár vonzotta a feladat, keményen vívódott apai kötelezettsége, valamint szakmai érdeklődése között. Nem akarta hosszú hetekre elhagyni családját. Élettársa, Miriam, azonban észrevette megváltozott viselkedését, amit a lelkében zajló küzdelem okozott, s elbeszélgetett a férfival.

Sikerült meggyőznie, hogy egyáltalán nem bánja, ha elvállalja a felkérést az expedícióra.

Bernard annyira meglepődött ezen, hogy örömében spontán megkérte a nő kezét, aki vidáman

kacagva igent mondott. Megbeszélték, hogy amint visszatér, megtartják az esküvőt. Így hát a brit férfi elutazott Fokvárosba, és felszállt a hajóra. Noha izgatottan várta, hogy elérjék a szigetet, sokszor gondolt az otthoniakra.

Alisha Taylor volt a másik személy, akiről azt hitték, már nem is csatlakozik a csapathoz. Alisha New Yorkból jött, s először el sem akarta fogadni a meghívást, mivel alig két hónappal korábban tért vissza Kanadából. Pontosabban annak felségvizeiről, hol a szürke bálnákat tanulmányozta, melyek felbukkantak a közelben. Egy családot vizsgált, és a közöttük zajló kommunikációra összpontosított főleg. Valamint a viselkedésükre a klímaváltozással kapcsolatban. Kimerítő, ugyanakkor szívmelengető napokat élt át a társaságukban, és részletes tanulmányt készített, amit egy könyvben akart megjelentetni.

Meglehetősen elfoglalt volt, ám a New Yorki Egyetem hajthatatlannak bizonyult, és pontosan a bálnákkal kapcsolatos megfigyelései miatt ragaszkodtak a személyéhez. Így hát Alisha beadta a derekát. Családról nem kellett gondoskodnia, mivel egyedülálló volt, a számláit befizette, ezért bátran útra kelhetett. Mióta kifutott a hajó, rádöbbent, hogy egyáltalán nem bánta meg a döntését, és ezt leginkább a kapitány személyének tulajdonította. Vonzotta Jack udvarias, mégis erős jelleme, s a már-már gyermeki zavara, amit a közelében mutatott. Régóta nem tapasztalt hasonló érzéseket

egy férfival kapcsolatban, mint amilyenek elárasztották a testét Jack társaságában. Hosszú hónapok óta élvezte önálló életét, de a kapitány láttán elbizonytalanodott, hogy akarja-e így tovább folytatni?

Abban bízott, hogy hamar tisztázódnak az érzései az expedíció ideje alatt.

Hermann Goldschmidt, német biológus szintén rajongott Alisha iránt, habár jól titkolta. A kissé köpcös, bozontos fekete hajú férfi volt a legalacsonyabb a csapatban, de már meg sem lepődött rajta, hogy általában magasabb emberek veszik körül. 167 centiméteres termete miatt viszont régóta

kisebbségi komplexusban szenvedett, ami magával hozta sikertelenségét a nőknél. Gyakran kerítette hatalmába a depresszió, azonban a munkájába temetkezve általában sikerült túltennie magát rajta.

Berlinben élt, ahol a Humboldt Egyetem alkalmazásában dolgozott.

Kapva-kapott az alkalmon, mikor felkérték, hogy tartson az expedícióval. Hermann művészlelkű

férfiként gyakran festett tájképeket, ha ideje engedte. Barátai tehetségesnek tartották és biztatták, hogy mutassa meg a képeket egy galériának, ám a férfi képtelen volt megtenni ezt a lépést. Tudta jól, hogy gátlásossága mennyi hátrányt okoz neki, azonban képtelen volt átlépni ezen mentális gátakat. Titkon remélte, hogy az úton megváltozik az élete. Ezt a változást Alisha személyének szerette volna tulajdonítani, habár nem mert kezdeményezni a nőnél. Közben fogalma sem volt arról, milyen közel járt a fordulóponthoz.

A biológusok csoportjának negyedik tagja, a francia Claire Girard, ugyanis rendkívül szimpatikusnak találta az alacsony németet, aki visszahúzódó természete ellenére, vagy éppen ezért, felkeltette a nő figyelmét.

Claire karcsú alakkal rendelkezett, barna haja az álla vonaláig ért, kiemelve kecses nyakát.

Szabályos vonású arcában szürke szemek ültek, melyek kíváncsian pislogtak a világra. Huszonöt éves korával a csapat legfiatalabb tagjának számított. Átlagos kinézetű nő benyomását keltette, amit hallgatag személyisége csak megerősített az emberekben. Talán ezért is figyelt fel Hermann Goldschmidt figurájára, kivel gyakran beszélgettek, de a férfi továbbra sem vette észre kollégája iránta tanúsított érzéseit. Gondolatait túlságosan lefoglalta Alisha. Claire tisztában volt mindezzel, mégis reménykedett.

Párizsban lakott édesanyjával, akihez az apja halála után költözött vissza, hogy ne legyen egyedül az asszony. Nyugodt életet élt. Munkáját lelkesen végezte, szórakozni is eljárt barátnőivel, ha úgy adódott, de a férfiakkal nem volt szerencséje. Egyetlen hosszabb kapcsolata volt, mely két évig tartott, ám végül ennek is vége lett, hiszen a szeretője nem akart találkozni vele többé. Claire helyett inkább a feleségét választotta, aki visszafogadta. Így hát a francia biológus saját magának élt tovább.

Az expedícióra való meghívást hamar elfogadta, miután megbeszélte édesanyjával, hogy néhány

hétre magára kell hagynia. Az asszony nem emelt kifogást, sőt inkább biztatta lányát az útra.

Most pedig itt volt a fedélzeten, élvezve a társaságot, vidáman ringatózva az óceán hullámain.

Gondolatai szabadon szárnyaltak, akár a madár, és csak reménykedett benne, hogy Hermann előbb-utóbb felfigyel rá.

Mindeközben az ELIZABETH kitartóan úszott célja felé.

HARMADIK FEJEZET

A Bouvet-sziget magányos alakja hófehér gyémántként bukkant elő a horizonton, éles kontrasztot alkotva a szürke óceánnal és a kék éggel. A hó borította sziklák vastag felhőtakaróba burkolóztak, miközben a partok mentén több tonnás, lustán lebegő jégtáblák emeltek védőgátat a sziget köré.

Jack megpróbálta a hajót a lehető legközelebb vinni, amennyire csak lehetséges volt. Habár az ELIZABETH képes volt áttörni magát a vékonyabb jégrétegeken, a kapitány nem óhajtotta kockáztatni annak épségét. Így hát nagyjából a parttól öt kilométerre volt kénytelen megállapodni.

Ekkor a fedélzeten tartózkodók azonnal készülődni kezdtek. Néhány perc múlva a tudósok egytől-egyig készen várakoztak menetfelszerelésükben. Jack közben megszervezte elszállításukat a szigetre, majd ellenőrizte a hajó állapotát a biztonság kedvéért. Különösen a gépházat vette tüzetesen szemügyre. Miután végzett, az eredménnyel elégedetten térhetett vissza a fedélzetre.

Mire felért, a tudósok nekiláttak a hajó elhagyásának. A taton gyülekeztek, a kétszemélyes kis helikopter közelében. A piros légi jármű egy szitakötőre emlékeztette a férfit, aki némán figyelte, amint Bernard Lewis és Dimitrij Berezovsky beszállnak a gépbe. A csapat pilótájának szerepét Bernard vállalta, akinek volt tapasztalata a helikopter kezelésében, hiszen édesapja évekig dolgozott repülésoktatóként. Ennek köszönhetően Bernard már tinédzserként kapott hosszabb vagy rövidebb órákat, s a tudása szerencsére megmaradt.

A gép rotorjai lassan mozgásba lendültek. Miután elérték a kellő sebességet, a helikopter a

magasba emelkedett és a sziget felé vette az irányt. Közepesen erős szél fújt, így a pilótának óvatosnak kellett lennie. Bernard és Dimitrij érezték, amint a légörvények jobbra-balra lökdösik a gépet, s az orosz geológus arca kezdett betegesen zöld színt ölteni.

– Ugye nem vagy rosszul? – kérdezte vigyorogva Bernard a férfitól, aki csak megigazította

fejhallgatóját, és a fejét ingatva bámulta a tájat, hogy elrejtse félelmét.

Végül sikerült legyőznie hányingerét, amint megcsodálta a parti sziklákon pihenő elefántfókák, bóbitás pingvinek és egyéb tengeri madarak mozgó kavalkádját, ahogy elsuhantak alattuk. A sziget fölé érve Bernard leírt egy kört, hogy leszállóhelyet találjon a nagyrészt gleccserek borította földön.

Választása egy hótól és jégtől mentes, sötétbarna bazaltkövek által fedett részre esett az Olavtoppen nevű hegy havas oldalának lábánál. A térképek ezt a területet Viktória Terasz névvel jelezték.

A gép landolása után Bernard és Dimitrij kirakodták a felfújható sátrakat, majd a biológus indult, hogy visszatérjen a hajóra a többiekért. Alig egy óra múlva majdnem mindenkit sikerült átszállítani az összes felszereléssel együtt. Alisha maradt utolsónak, akiért Bernardnak újabb fordulót kellett tennie.

A nő azonban szándékosan intézte így a sorrendet. Amíg várta a helikoptert, félrehúzódott a

kapitánnyal, hogy váltsanak néhány szót, mielőtt napokra elválnak egymástól. A legénység tagjai sokatmondóan kacsintottak főnökükre, de Jack félig szigorú pillantásának hatására szétszéledtek, és a dolgukra siettek.

– Miről akar beszélni velem, Alisha? – kérdezte a férfi, teljesen elveszve a nő zöld szemeinek tengerében. Csupán néhány centiméterre álltak egymástól, s Miss Taylor közelségétől felgyorsult Jack pulzusa.

– Csak szerettem volna köszönetet mondani az utóbbi pár nap miatt. Hálás vagyok, amiért annyit beszélgetett velem, Jack. Segített elviselni a hosszú utat, ráadásul… régen volt, hogy valakit ennyire érdekelt a munkám. – mosolyodott el zavarában Alisha, kinek bájos arcán enyhe pír jelent meg. Jack, amikor csak tehette a nő közelében tartózkodott, és igyekezett a lehető legtöbbet megtudni róla. Ezt leginkább azzal érte el, hogy hagyta a munkájáról beszélni, miközben néha kitértek személyesebb témákra is.

– Mi tagadás, az alapján, amiket elmondott, úgy érzem magam, akár egy frissen végzett biológus.

– jegyezte meg a férfi, kivillantva hófehér fogait, aztán arca komolyabbá vált. – Bevallom, hogy mióta megismertem, nehezemre esik bármi másra koncentrálnom. Éjjel-nappal csak maga jár az eszemben, és attól félek, hogy a hiánya, amíg a szigeten lesz, alaposan próbára fog tenni.

A férfi őszinte vallomásától az Alisha gyomrát szorító görcs szempillantás alatt megszűnt, s a nő

arcán megannyi érzelem vonult át, akár szeles tavaszi napon a felhők egy tisztás fölött. Torkában gombóc keletkezett, csábító ajkai szétnyíltak, hogy reagáljon az elhangzott szavakra.

Jack, félve a választól, hirtelen közelebb lépett és megcsókolta a nőt, aki ösztönösen viszonozta a gesztust, majd szorosan átölelték egymást, és feloldódtak a pillanat gyönyörében. Még akkor is így álltak, mikor a helikopter ereszkedni kezdett a fedélzetre, rotorjaival erős léghullámokat kavarva.

– Gyorsan el fog telni ez az egy hét, meglásd. – simította végig a férfi borostás arcát Alisha, miután levegőhöz jutott.

– Remélem is, különben a legénységnek igen morcos kapitánnyal kell majd szembenézniük!

– Biztos vagyok benne, hogy képesek lesznek kezelni a helyzetet. – nevetett a biológus.

Alisha elköszönt, majd a géphez sietett és beszállt. Jack féltő szeretettel bámult utána.

NEGYEDIK FEJEZET

A kutatók hamar tábort vertek. Narancssárga sátraik élesen elütöttek a környezettől. A tábor félkör alakban helyezkedett el, közepén a légmentesen lezárt ládákkal, melyekben a szükséges felszereléseiket tartották: mérőműszereket, mintavételre szolgáló eszközöket, valamint élelmiszerkészleteik nagy részét.

A kora délutáni napszakban jártak, így bőven maradt idejük elkezdeni a munkát. A három geológus volt az első, akik nekiláttak a feladatnak. Elővették vésőiket és kalapácsaikat, majd nekivágtak a hegyoldalnak, miközben máris begyűjtöttek néhány kisebb bazaltkavicsot. Az oroszok meglehetősen lelkesnek bizonyultak, amit az a tény okozott, hogy a szigeten viszonylag nemrég még aktív vulkanikus tevékenységet észleltek. Valamikor 1955-58 között egy lávafolyam hömpölygött végig a nyugati parton, ami megszilárdulva ideális fészkelő helyet jelentett a madaraknak.

A geológusoknak körültekintően kellett vizsgálódniuk, mivel a hegyoldalt vastag hó és jégtakaró borította, ráadásul fennállt a veszélye egy lavinának, ami végképp elrontotta volna a napjukat.

Megegyeztek, hogy a tábor közelében maradnak a biztonság kedvéért, habár Pavel Jelavich vágyódó pillantást vetett az Olavtoppen 780 méter magas csúcsára, hol az egykori vulkán krátere terült el. A föléjük magasodó hegy festői látványt nyújtott. Vad és tökéletesen elszigetelt helyen jártak.

A Bouvet-hez legközelebbi szárazföldet a Maud királyné föld jelentette az Antarktiszon, 1600

kilométerre délre, mely szintén lakatlan volt. Ezek tükrében nem csoda, hogy kalandvágy támadt a lelkükben, de a józan eszük mégis diadalmaskodott. Mintagyűjtés közbeni kopácsolásuk hangját messzire vitte a szél.

Eközben a biológusok sem lógatták a lábukat. Claire és Alisha, a köpcös Hermann társaságában, sétára indultak a parton, megközelítve a pingvinek kolóniáit. Bernard egyelőre a táborban maradt, hogy rögzítse videóblogjának első felvételét. A Londoni Egyetem kérése volt, hogy készítsen anyagot az expedícióról, melyet később oktatási célból felhasználhattak.

A barna sziklákon tisztálkodó pingvinek meglehetős közönyösséggel fogadták a látogatókat, cseppet sem zavartatva magukat az emberi jelenléttől. Sárga bóbitáik, melyek a szemük fölött húzódtak, mulatságos külsőt kölcsönöztek az állatoknak. Claire és Alisha készítettek néhány fotót, aztán német kollégájukhoz fordultak, hogy kapja el az egyik pingvint. A köpcös férfi sóhajtva tett eleget a kérésnek, amit meglepően könnyen végrehajtott. Gond nélkül lépett oda az egyik kövérebb madárhoz, és kapta a hóna alá. Kicsit ficánkolt ugyan, de mikor rájött, hogy nem fenyegeti veszély, megnyugodott.

Miután méretet vettek róla és ellenőrizték, mennyire egészséges példány, szabadon eresztették.

Totyogó járással, repülésre képtelen szárnyaival csapkodva sietett vissza társaihoz. A biológusok kerestek néhány nagyobb sziklát és nekivetették a hátukat, onnan figyelve a madarak viselkedését, miközben egy négy méter magas jégtábla úszott el a parthoz közel.

Mindhárman tisztában voltak vele, hogy az Antarktisz térségében átlagosan 3,4 Celsius-fokkal nő

évszázadonként a hőmérséklet, s az utóbbi harminc évben a jégbirodalom bizony olvadásnak indult a felmelegedés hatására. Ezt a számadatot egy aránylag friss, a tengeri üledékekben talált biológiai anyagmintákra alapozott tanulmányból ismerték. Éppen ezért volt létfontosságú, hogy megvizsgálják az ilyen változások hatását a szigethez hasonló ökoszisztémával kapcsolatban.

Habár rendkívül zavarban volt a két nő jelenlétében, Hermann lassan ellazult, ahogy beszélgetett velük, és figyelmét a közös megfigyelések kiértékelésére fordította.

– Attól tartok, hogy egy hét kevés lesz, amennyiben valóban érdemi munkát akarunk végezni. –

sóhajtott a német férfi, feljebb húzva fehér kabátja cipzárját a nyakánál.

– Ezzel kénytelen vagyok egyetérteni. – bólintott Claire, aki végig Hermann közelében tartózkodott. Alishának feltűnt francia kollégája viselkedése, és magában elmosolyodott ennek láttán. Kedvelte Claire-t, ugyanakkor túl magának valónak találta. Elhatározta, hogy beszélni fog vele a témával kapcsolatban.

Figyelmét azonban igyekezett a feladatukra összpontosítani, habár ez nem ment könnyen. Jack

markáns arca újra és újra a szeme előtt lebegett, és gondolatai minduntalan visszatértek a hajóra, ahol a férfi tartózkodott.

Ebben a pillanatban úgy érezte, a német biológus véleményével ellentétben, még ez az egy hét is túl hosszú lesz.

***

Órákkal később, mikor már közeledett az este, mindenki összegyűlt a táborban és

megvacsoráztak, miközben megbeszélték az első nap során szerzett tapasztalataikat. Mire leszállt a sötétség, kimerülten vonultak vissza sátraikba, hogy nyugovóra térjenek.

A csillagok szikrázva ragyogtak a fekete égbolton, jeges szél süvített a csúcsok között, felkavarva a lerakódott havat. Éjfél körül Nyikolaj Glebov álmosan kitántorgott sátrából, hogy könnyítsen magán. A hevesen fújó szél érintése kiűzte az álmot a szeméből, miközben az egyik szikla mögé húzódva állt és a dolgát végezte.

A magas, szőke hajú férfi fázósan húzta össze magán kabátját, s miután végzett, elindult sátra

felé, azonban hirtelen zajt hallott a háta mögül. Mintha léptek ropogása ütötte volna meg a fülét.

Megtorpant és körbepillantva hallgatózott, de a kárhozott lélekként süvítő szél hangján kívül mást nem hallott.

A hegyoldalt borító hó fehéren ragyogott, így kivehette környezetének sziluettjeit. Ekkor újra meghallotta a zajt! Jobb felől érkezett, s a férfi azonnal a hang irányába sietett. Megkerült egy sziklát, de senkit sem látott. Feszülten várakozott, egészen addig, míg már a fogai is összekoccantak a hidegtől, és vacogni kezdett. Fenyegető jelenlét ülte meg a tájat, mintha egy láthatatlan ragadozó figyelte volna a sötétség mélyéről.

Bosszúsan legyintett, aztán visszatért a sátrába. Megpróbálta bebeszélni magának, hogy a képzelete űzött csalóka játékot elméjével, csakhogy valamiért ezt képtelen volt elhinni. Addig rágódott a dolgon, mígnem az álom lágy szövete ismét a szemére hullott, és pihentető

öntudatlanságba zuhant.

ÖTÖDIK FEJEZET

Ugyanezen az éjszakán, az ELIZABETH fedélzetén Joshua Magoro, a legénység legifjabb tagja,

képtelen volt álomra hajtani a fejét. A tizennyolc éves fiatalember már tíz hónapja szolgált a hajón, de ha sokat vacsorázott, még mindig felkavarodott a gyomra szeles időben.

Jack az utcáról szedte össze a fiút, aki megpróbálta kizsebelni, azonban lebukott és elrohant. A kapitány üldözőbe vette. Csakhogy egy közrendőr éppen arra járt, és azonnal feltűnt neki a fiú menekülése, ezért elállta az útját. Joshua sovány volt, ruhái szakadtan lógtak rajta. Árvaként nőtt föl a város egyik szegénynegyedében. Ételre kellett neki a pénz. A kapitánynak rögtön megesett rajta a szíve, és mivel úgyis szüksége volt egy emberre, alkalmazásába fogadta, így a fiú elkerülte a letartóztatást. Joshua mindezt alaposan meghálálta szorgalmas tanulásával és hűségével.

Ilyenkor azonban, mikor a tengeribetegség hatalmába kerítette, azt kívánta, bárcsak a szárazföldön tartózkodhatna! Friss levegőre volt szüksége, ezért kabinjából kilépve a fedélzetre sietett, miután magára kapta kabátját és sapkáját.

Odakint csípős hideg uralkodott, közel nulla fok, és a szél felkavarta a hullámokat. Joshua ingadozó járással ragadta meg a korlátot, s egy pillanatra lehunyta a szemét, mélyen belélegezve a fagyos levegőt. Mikor kinyitotta a szemét, már kicsit jobban érezte magát. Az is segített, hogy a sötétség miatt nem láthatta a horizont hullámzását, mivel a sötét óceán gyakorlatilag egybeolvadt a koromfekete égbolttal.

A következő pillanatban halk beszédhangok jutottak a fülébe. A hajóorr felől érkeztek, furcsán recsegő zajtól kísérve, mintha egy adó-vevőből származtak volna. Az ifjú tengerész kíváncsisága feléledt, majd a hang irányába indult. A hajóorrba érve kénytelen volt megállni, hogy kivehesse a részleteket. Az ELIZABETH-nek csupán a jelzőfényei világítottak, így az árnyak elmélyültek. Néhány másodperc múlva azonban hozzászokott a gyér megvilágításhoz, és tett még néhány lépést előre.

Hirtelen egy nagyobb hullám megdöntötte a hajót, amitől Joshua a híd falának ütődött, és vállát fogva önkéntelenül is feljajdult.