Szablya és torony

Nána kalandos élete

Bakos László

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektor: Luczek Sándor

1.Úton!

Kora hajnal volt, a nap még alig kandikált ki a föld pereme fölött, hogy széttekintsen az ébredező

világon. A Tisza túlpartja felől lassan kúszott a nap felfelé. Meleg szellő simogatta a takarók alól kikandikáló arcokat. A ménes már vidáman nyerített a folyó mellett. Ittak és prüszköltek. Néhány, az őrködéstől álmos legény tartotta rajta szemét a lovakon, bár tudták, hogy most nyugodtan elvannak az éjszakai pihenő után. Majd ha oltották szomjukat és elindulnak a legelő felé, akkor kell jobban vigyázni, nehogy nekiszaladjanak a nagyvilágnak. A számadó figyelt a ménesre, a legényekre, de a környéket is szemmel tartotta. Öreg, megrokkant vitéz, de éber volt és rendet tartott maga körül.

Gondolatai gyakran elkalandoztak a távoli múlt felé, de mégis észrevett mindent. A legények nagyobbik része is előbújt a takaró alól és a reggelijét készítette. Mire mindennel végeztek, már kora reggel volt, és érezni lehetett, hogy az Újkenyér hava új napja nagyon melegnek ígérkezik.

Sámágy úr ménese a falu mellett legelt. Az úr Nána faluban élt három fiával, onnét irányította a tizenkét szállásból álló birtokát. A környéken mindenféle népek éltek, keveredtek a fekete és a fehér magyarok, de avarok, szlávok és bolgárok is laktak erre. Senkit nem zavart, hogy a másik minek vallotta magát, élni és dolgozni kellett a másik mellett. Az úr ritkán hagyta el a falu mellett lévő

gyűrűjét és lovagolt el néhány kísérőjével Abaújvárra. A hatalmas káliz nagyúrral, Abával találkozott ott. Sokan úgy gondolták, hogy a nagyúr szövetségese, aki István királlyal is rokonságba került.

Saroltát vette el, a király húgát. A házassága után ő lett a palotaispán, a király után a második ember. Sámágy tekintélyes ember lehet, gondolták sokan, ha a palotaispánnal tart kapcsolatot.

A falu felől néhány fiatal lovas, inkább gyerek érkezett vágtatva: Nána fiatalúr a testvéreivel és pajtásaival. Nekik most nem erre kellene járniuk, mert szüleik már indulásra készültek Hevesre, a misére.

– Majd kapnak az apjuktól! – morogta magában Bogát.

A fiúk gyakran jártak erre, de vasárnap nem lenne szabad, ilyenkor a tűzőrzők kivételével mindenkinek Hevesre kellett mennie a misére. Aki nem ment, azt keményen megbüntették. Lassan mindenki megszokta, hogy mennie kell. István király törvényei büntetik a templomkerülőket, a csavargókat.

– Csak nehogy nekem szóljon az apjuk, mint a múltkor, hogy nem küldtem őket haza! – folytatta a morgást.

Titkon együttérzett velük, mert ha lehetett, ő is messze elkerülte a templomokat, bár felnőttként az ő fejét is meglocsolták a papok. Muszáj volt, így engedett az ura parancsának és kényszeredetten, de felvette a keresztény hitet. A misére is elment, ha nem tudta kikerülni. Tudta, hogy sokan gondolkodnak így még rajta kívül, de nem merték hangosan kimondani. Nehezen felejtik a régi hitet, az újat még nem értik, különösen az öregek.

– Á, igazuk van! Templomba bármikor lehet menni, de ilyen szép hajnalokon a szabadban kell lenni – állapította meg magában és elfordult, mintha nem is látná őket.

Akkor érkeztünk a Tisza partra, amikor az öreg Bogát elindította a ménest a rét másik oldala felé.

Igyekezett olyan távol lenni tőlünk, hogy bármikor mondhassa, nem látott bennünket. Szeretett minket, gyakran kijártunk hozzá és ő mesélt a régi időkről, amikor őseink sokat kalandoztak a távoli országokba. Ő hallotta az öregektől, most meg nekünk mondogatta, hogy mennyire más volt régen az élet.

Nekem nagyon jó kedvem volt a friss hajnalon. Sikerült észrevétlenül meglógnom hazulról, a testvéreimet és néhány szolgálófiút is elcsalnom. A bátyám Bere mindig ünneprontó, de ma őt is sikerült rábeszélnem, hogy jöjjön velem.

– Huj-huj! – kiáltottam és beleugrattam a vízbe.

Azon lendülettel belevetettem magam a vízbe a ló hátáról, elmerültem, majd prüszkölve fel-felbukkantam a felszínre. A többiek követték a példámat és vígan lubickoltak a hajnalban is kellemes vízben. Egyik kibukkanásomnál Bere kapta el a kezemet.

– Nána! Indulnunk kell vissza, mert apánk mérges lesz, ha indulna, és mi nem leszünk menetkészen. – igyekezett meggyőzni.

Bűnbánóan, a fejemet lehajtva elindultam a part felé.

– Igazad van! De azért neked is jólesett egy kis fürdés, valld be! – válaszoltam neki.

Megkönnyebbülve elindult a part felé. Ő a legidősebb közöttünk, nálam három évvel idősebb, az öcsémnél meg néggyel. Kötelességének érezte, hogy vigyázzon ránk, az apai intelmeket betartsa és velünk is betartassa. Sietett a partra, így gyorsan elém került. Erre vártam csak, a nyakába ugrottam és kibillentettem az egyensúlyából, így azonnal eltűnt a víz alatt. Valószínűleg sok vizet nyelt, mert amikor újra felbukkant egy ökölcsapással igyekezett meghálálni a jóságomat. Számítottam rá, így időben elugrottam. Pillanatok alatt hatalmas vízi csata alakult ki, már Bere is elfelejtette, hogy hová igyekezett.

A csata nem sokáig tartott, mert az öreg Kömlőd ugratott be mellénk a vízbe. Nem vettük észre, hogy mikor érkezett, ha látom, hogy jön, már régen eltűntem volna előle. Ő is tudta, hogy először engem kell nyakoncsípnie, és akkor a többiekkel már nem lesz gondja. Elkapott, a nyergébe emelt és azonnal fordult az udvarházunk felé. A többiek ijedten felugrottak a lovukra és igyekeztek utánunk.

Nem volt mese, a mai vasárnapot sem játékkal töltjük, hanem misére megyünk Hevesre. Elég messze volt tőlünk, de hiába István király rendelete, még nagyon távoli volt az az idő, hogy minden tíz faluban építsenek egy templomot, és hogy azokban pap is legyen.

Még mindig alig múlt el a hajnal, amikor a családunk elindult a templomba. Itt már nem mertem ellenkezni, édesapám sohasem bántott bennünket, neki elég volt, ha ránknézett, és mi igyekeztünk mindent a kívánságai szerint teljesíteni. Lóháton mentünk, édesanyánk meg szekéren. Igyekeztünk, de a játékunk miatt biztosan elkésünk. A misét nem sajnáltam lekésni, ha már menni kell. Mellette a vásárban jól el lehetett tölteni az időt, mindig lehetett valami érdekeset látni.

A templomban mindig nagyon sokan voltak. A környező falvakból mindenki ide gyűlt össze. A vásár megkezdése előtt minden keresztény betért, hogy együtt imádkozzon az atyával. Egyedül a szaracén kereskedők nem jöttek be, az ő hitük nem engedte, hogy keresztény templomba menjenek imádkozni. Ők a szőnyegüket leterítve már túl voltak a hajnali imájukon, kipakolták az árujukat és várták a vásárlókat. Lehetett náluk mindent kapni: háztartáshoz szükséges edényeket, értékes serlegeket, kancsókat, szőnyegeket, fegyvereket. Penzával nem mindenki tudott fizetni, de elfogadtak értékes prémeket is.

A mise után apánk nem igyekezett a vásárba nézelődni. A sekrestye felé ment Márton pappal. Azt még láttuk, hogy elmélyülten beszélgettek. Bennünket nem érdekelt, hogy miről, szaladtunk a kereskedők felé. Alig kezdtem el a fegyvereket nézegetni néhány lépésről, mert a kereskedők nem adták volna a kezünkbe, tudták, hogy gyerekek vagyunk, nem tudnánk érte fizetni, amikor megzavartak. Az egyik pákászunk fia, nekem jó barátom loholt felém.

– Nána! Gyere gyorsan! Apád, Sámágy Márton pappal rólad beszél! – kiabálta Vése már

messziről.

– Ne tréfálj velem Vése, mert megjárod. Nem csapsz be, mint a múltkor! Akkor is elcsaltál és jót nevettetek rajtam.

– De most nem csaplak be! Rékát kerestem a templom körül, amikor meghallottam, hogy pap leszel!

– Soha Vése! – tiltakoztam határozottan, de már szaladtam is a sekrestye kijárata felé.

Vése se foglalkozott tovább Réka keresésével, loholt utánam. Időben értem oda, hogy még halljam a beszélgetés végét.

– Nána nagyon jó eszű gyerek. Latinul is gyorsan megtanult írni, olvasni. Tőlem, már többet nem tanulhat, ha a szándékod komoly, akkor el kell vinned a Márton-hegyi atyákhoz, ott jóval tudósabb papok vannak nálam.

– Igen, ez a szándékom. Most nagy lehetőségei lesznek a megyeri papoknak. Segítheti majd a testvéreit, meg a király mellé is eljuthat. Csak attól félek, hogy nehezen hajlik majd a jó szóra, és nem fogad szót az atyáknak.

– Ettől ne félj uram. Én is megtaláltam vele a hangot és rá tudtam venni a komoly munkára. Csak akkor engedtem ki a barátaihoz, ha végzett a tanulnivalójával, így kettőzött erővel dolgozott.

Döbbenten álltam Vése mellett. Ha a Márton-hegyi atyákhoz akarnak vinni, akkor vége lesz a szabadságomnak, a lovaglásoknak és a fegyverekkel való gyakorlatozásnak. Úgy elment a kedvem a vásártól, hogy már vissza se mentem, hanem egy nagy fa tövében búsultam. Vése próbált vigasztalni, bár ő nem igazán értette, hogy mi lesz velem. Késő délután indultunk vissza a falunkba. Búsan lovagoltam édesanyám szekere mellett. Ő látta rajtam, hogy valami bajom van, de nem tudott szóra bírni. Szótlanul lovagoltam hazáig.

Hazaérve apánk mind a hármunkat behívott magához.

– Gyermekeim, már elég nagyok vagytok ahhoz, hogy ne csak játszatok egész nap. Itt az ideje, hogy tanuljatok, megkeressétek a helyeteket az életben.

Rövid gondolkodás után folytatta.

– Bere, Nána! Holnap velem jöttök a jó Aba urunkhoz. Megbeszélem vele is a tervemet, ha egyetért vele, akkor segíteni fog.

– Velem mi lesz? – kérdezte az öcsénk.

– Te még fiatal vagy. Itthon maradsz mellettem. – válaszolta apánk.

– Halottam, hogy engem papnak szánsz! Soha nem leszek pap, inkább világgá megyek! – tört ki belőlem a düh.

Apám meglepetten nézett rám. Azt vártam, hogy dühös lesz, de nem, inkább szomorúan válaszolt:

– Nem mindig olyan a helyzet, hogy megmondhassuk, hogy mit csinálunk. Nekünk sok dologban jobb dolgunk van, mint az egyszerű embereknek, de ez felelősséggel jár. Még nem értheted, de kötelességeink vannak, hogy ők nyugodtan aludhassanak. – válaszolta csendesen.

Nem értettem tényleg. Milyen kötelességem lenne nekem bárkivel szemben? Nem akartam kérdezősködni, mert tudtam, hogy ha túlfeszítem a húrt, akkor dühös lesz. Holnap meg majd lesz

valahogy, de pap nem leszek, az biztos!

– Most menjetek aludni, holnap korán indulunk! – folytatta.

A dühtől majdnem remegtem, amikor a két testvéremmel elmentem a szobánkba aludni. Ők hamar elaludtak, én meg saját levemben főttem. Ha nem hallgatjuk ki a beszélgetésüket, akkor most nyugodtan aludhatnék, elég lenne pár nap múlva megtudnom, hogy mi lesz a sorsom. Úgysem tudok mit tenni ellene.

– Hogyne tudnék! – kiáltottam fel hirtelen.

Megijedtem saját hangomtól, de nem ébredt fel senki. Felültem, majd kiugrottam az ágyamból. A fegyvereimet magamhoz vettem, az ablakhoz mentem, kimásztam és a kapu felé indultam.

– Bökény bátyám! Engedjen ki! – ráztam meg a szundikáló kapuőrt.

– A réten hagytam a tőrömet. Elszaladok érte, mert ha valaki meglátja, soha nem kapom vissza, pedig apámtól kaptam. – magyaráztam a lassan ébredezőnek.

– Szaladj, de egyik lábad itt, a másik ott! Itt várlak! – válaszolta.

Résnyire nyitotta a kaput én meg szaladtam a falu felé. A szélső házhoz érve kiabálni kezdtem.

– Vése! Gyere ki!

– Mit akarsz? – bújt elő és szólt rám bosszúsan Sulyom, az apja.

– A rétre kell kiszaladnom a tőrömért! Eljöhet velem?

– Vése! Ugorj, de iparkodjatok!

Vése kócosan mászott elő a veremházukból. Én már elindultam a rét felé, hogy kérdezni se tudjon, míg távol nem érünk.

– Milyen tőrről hablatyolsz? Ott van az övedben!

– Á, ezt csak mondtam. Megszökünk!

– Mit mondasz? Megszökünk? Miért? Hová? Csak így, egy szál gatyában?

– Nem akarok pap lenni! Átmegyünk a Tiszán, ott megbújunk néhány napot, amikor apámék elmennek Abaújvárra, akkor majd hazajövünk. Itt vannak a fegyvereim, nem lesz semmi baj, ne félj!

– Na, ezt jól mondod! Te könnyen beszélsz, téged is megbüntetnek majd, de engem nagyon el fognak verni, az biztos. – mondta morogva.

– Ha félsz, akkor fordulj vissza! – kiáltottam rá dühösen.

Nem tudott volna semmivel visszatartani. A méregtől remegve mentem tovább a folyópart felé.

Vése kullogva követett. Nem a nagy révhez tartottam, mert ott nem vinnének át, az biztos. De nem messze több csónak volt a partra kihúzva, abból kötöttünk el egyet, és eveztünk át a túlpartra.

Eléggé elfáradtunk mire átértünk, de egy közeli kiserdőben korgó gyomorral lefeküdtünk pihenni.

Másnap hajnalban éhesen, összetörten ébredtünk. A fegyvereim birtokában bíztam benne, hogy nem halunk éhen. Nemsokára egy nyulat láttam meg a fűben. Gyorsan célba vettem, és egyből eltaláltam. A vidáman lobogó tűznél, egy nyársra szúrt nyúl mellett egyre jobban éreztük magunkat.

Nekikezdtünk volna falatozni, amikor hirtelen hat lovas vett körül bennünket. Fiatalok voltak, talán

még fel sem avatták őket. Érthetetlen nyelven kiáltottak ránk. Mi ijedten felugrottunk és meg sem tudtunk szólalni.

– Vagytok némák, vagy megyerik? – kérdezte az egyik tört megyeri nyelven.

– Igen! Megyeriek vagyunk a túlpartról. – válaszoltam örömmel, hogy megértjük egymást.

– Kabán területe, nektek tilos! – mondta tovább.

– Nem tudtuk! Azonnal visszamegyünk. – mondtam riadtan.

– Majd fizet apád! Jössz velünk!

Vése annyira megijedt, hogy mint a villám elkezdett szaladni a part felé. Alig futott néhány lépést, amikor pányvát vetettek rá és egy lovas elkezdte vonszolni egyre távolabb a parttól. Azonnal felbukott. A körülöttem állók hatalmasat kacagtak látva, hogy Vése hogy rángatózik a fűben a ló mögött.

– Kérlek, engedjétek el, nem csináltunk semmi rosszat és azonnal elmegyünk! – kértem őket könyörögve.

Alig mondtam végig a mondatot, már éreztem, hogy az én testemen is pányva feszül és éreztem, hogy rántanak Vése után. Szerencsére nem vágtatva vonszoltak bennünket, inkább csak szórakoztak velünk. Fel-fel próbáltunk állni, de akkor újra megrántották a kötelet és mi újra és újra a földre kerültünk. Ők meg hatalmasakat nevettek.

Ha lett volna időm gondolkodni, valószínűleg nagyon bántam volna, hogy tegnap este elszöktem hazulról. Lehet, hogy most a papi tanulmányokra is igent mondtam volna.

– Állj! Álljatok meg, vagy levágunk benneteket! – hangzott fel ekkor apám jól ismert hangja.

A következő pillanatban vagy tíz lovas vágott a fiatalok elé egy erdőcsoportból. Ők azonnal megálltak, de a fegyvereiket előkapták.

–Ne akarjatok harcolni, mert rosszul jártok. Jeke, ismerlek téged! Apád nem fog örülni, ha harcba keveredsz velem. Emlékezhetsz rám, Sámágy vagyok, apád, Beke barátja.

Ekkor már Vése és én is talpon voltam. A meglazult kötelet igyekeztünk a leggyorsabban lehámozni magunkról. Már majdnem megszabadultunk a pányváktól, amikor a tanácstalanul álldogáló besenyők közül ketten nekiugrattak a lassan körgyűrűt kialakító megyeri harcosoknak.

Fokosok csattogtak, mint a jégeső, és az egyik fiatal a másik után bukott le a lova hátáról. A többiek meg egyre elszántabban nézelődtek körbe-körbe, hogy hol van egy kis rés a gyűrűn. Ekkor kapott észbe Jeke, aki a vezetőjüknek látszott és rájuk kiáltott.

– Dur! Kavga!

– Okosan döntöttél, hogy megállítottad a többieket. Nyugodj meg, a két társadnak sem lett semmi baja, egy-egy púppal a fejükön megúszták a támadást! – nyugtatta apám Jekét.

– Mi most visszamegyünk a túlpartra. A fiam Nána, és a barátja megszöktek hazulról, értük jöttünk. Bekét üdvözlöm. Ha átjön a Tiszán, szívesen látom a házamban.

Barátságosan intett a besenyő fiataloknak és azonnal a Tisza felé fordította a lova fejét, nem tartva attól, hogy esetleg hátba lövik. Apám egy pillantást sem vetett rám, hanem szó nélkül lovagolt az abád - nánai átkelő felé. Tanácsosnak láttam, ha lemaradok mellőle és Kömlőd mellé húzódok, aki valami ispán-féle volt az apám mellett. Gyakran tanított bennünket a fegyverrel bánni. Mindig

morgott ránk, éreztette, hogy már majdnem felnőttek vagyunk és komolyabban kellene viselkednünk, de néha azt is meghallottuk véletlenül, hogy véd bennünket apánk haragja elől. Ő is csendesen lovagolt. Annál hangosabb volt Sulyom, szidta Vését, mint a bokrot.

– A zíz ögyön mög bönnötöket! Majd kapsz, csak érjünk haza!

Máskor jót derültem volna szidalmazásán, mert rendszeresen előfordult náluk. Most nem volt kedvem még mosolyogni sem, apám hallgatása számomra sem jelentett semmi jót. Kömlőd látta, hogyan fővök saját levemben, a szokásos módján rám mordult.

– Előbb gondolkozni kell, és elég utána beveretni a fejünket. Jobb a papoknál, mint az erdőben bujkálni, vagy a besenyők fekete kenyerét enni.

2. Aba Sámuel udvarában

Ha nem is nagy lelkesedéssel, de egy kis késéssel ebéd után elindultunk Abaújvárra. Örömmel láttam, hogy Vése is a kíséretben van, mellette bátyám egyik barátja is lóháton ült. Nem igazán értettem, hogy ők miért vannak itt, de örültem, hogy itt vannak. A tiszántúli kalandom után apám alig szólt hozzám, én meg nem mertem kérdezősködni. Minden szó nélkül is értettem már, hogy milyen nagy hibát követtem el. Azzal, hogy el akartam bújni, csak elodáztam az indulást. Nem gondolhattam komolyan, hogy apám nem indul a keresésünkre, az meg hogy merre mentük, könnyen kideríthető volt, hagytunk magunk mögött bőven nyomot. Tudhattam volna azt is, hogy ha nem jönnek utánam, akkor is egy-két éjszaka után vissza kellett volna jönnöm, és akkor is elvisznek, a szökéssel nem változtattam meg apám terveit.

Kömlőd állt a csoport élén, úgy látszott, hogy most ő is velünk jön. Míg apámra vártunk mellé léptettem.

– Nagy butaságot csináltál Nána! A besenyők nem viccelnek, tudod, hogy mindannyian pogányok.

Ráadásul a barátodat, Vését is bajba vitted, ez nem volt szép dolog tőled. – szólt hozzám.

– Nem akarok pap lenni, azért szöktem el. – válaszoltam.

– Én sem szeretem a kölest, mégis mindig azt kapok. Apád majd tudja, hogy mi legyen, hallgass rá, akkor nem vereted be a fejedet idő előtt.

Apám anyámmal ekkor lépett ki a házunkból. Láttam, hogy anyánk szeme könnyes, de már elbúcsúzott tőlünk odabent. Most már nem akart ölelgetéssel, puszilgatással megszégyeníteni bennünket a barátaink és a szájtátók előtt. Apánk felült a lovára, intett és megindultunk utána. Nem szégyelltem, hátra-hátra néztem. Ott állt anyánk a kapuban és ő is nézett utánunk. Ha nem féltem volna, hogy kinevetnek, biztosan sírva fakadok. Fogom-e még látni ezt a házat, anyámat, lovagolok-e még a barátaimmal a réten?

Már régen elhagytuk a falunkat, amikor apám intett, hogy léptessek mellé.

– Fiam! Tudom, hogy most még nem akarsz pap lenni, de tanulni szeretsz, így van helyed közöttük. Várj, ne szólj közbe! Tanuld meg, hogy a felnőtteket végig kell hallgatnod. Elmégy, megpróbálod, ha három év múlva úgy döntesz, hogy nem akarsz ott maradni, ígérem, hogy hazajöhetsz.

Nem nyugodtam meg teljesen, de legalább csendben maradtam. Nem értettem, hogy ha tudom, hogy nem akarok pap lenni, akkor miért kell az a három év? Ugyan mi változik három év alatt?

– Fiam! A szökéseddel nagy bajba kerülhettél volna. A kabánok Tonuzaba élve eltemetése óta még jobban gyűlölik a keresztényeket. Bár kényszerből ők is felvették a hitet, de nem felejtenek.

Szerencsére én Bekével jó viszonyt ápolok, de ha nem megyünk utánatok és más fog el benneteket, már útban lennétek délre, egy rabszolgapiacra.

– Apám! Tonuzabát miért temették el élve?

– Nem hajlott királyunk szavára és nem akarta felvenni a keresztény hitet. Őt és a feleségét is az abádi révnél temették el élve.

Hosszú és fárasztó út várt ránk. Volt időm gondolkodni. Nem értettem, hogy miért kell valakit élve eltemetni, csak azért mert nem akar valamiben hinni? Apámtól már nem tudtam kérdezősködni, mert egy intéssel hátraküldött a testvéremhez és a barátaimhoz. A hosszú út megtétele után

fáradtan, törődötten érkeztünk meg Abaújvárra.

Megérkeztünk, de várnunk kellett, míg a nagyúr Sámuel elé engedtek bennünket. Érdekes, hogy itt mindenki Sámuelként beszélt róla.

– Apám! Azt mondtad, hogy Aba úrhoz jövünk, de itt valami Sámuel nevű uraság lakik! Hogy van ez? – kérdeztem.

– Ugyanarról a személyről beszélünk! Az emberek jósága miatt Abának nevezik, de a keresztségben a Sámuel nevet kapta! De most már maradj csendben! – válaszolta apám.

Láttam, hogy töpreng, ma már tudom, hogy mi járhatott a fejében: Három fiamból kettő itt van. Jó lenne, ha a legnagyobból vitéz lenne Aba úr mellett vagy a királyi udvarban. A legjobb helye a palotaispán mellett lenne. Megtanulná a vitézkedés fortélyait, meg hogy hogyan kell viselkedni úri társaságban. Ma már olyan sok az idegen az udvarban, hogy a viselkedést is tanulni kell. A középső

fiúból pap lehetne, most azokat nagyon segíti István királyunk. Az ő feje veszi be legjobban azt a fránya latin nyelvet, meg azt a sok felesleges dolgot, amivel Márton pap tömte a fejüket. Amióta koronát tettek a papok István fejére, rájuk van itt a legjobb világ. A legkisebb meg otthon maradhat, vigyázhat a gazdaságra, hogy a renyhe szolgák szét ne hordják, amink van. Ha megnő, akkor néhány év múlva mehetek a királyi udvarba, valamilyen tisztséget vállalva. Jó lenne, ha mind a három fiú sorsa rendeződne. De Nánával, lehet, hogy gond lesz. Minden érdekli, tanulni nagyon szeret, csak a misére járást nem kedveli, azt felesleges időtöltésnek tartja. Mindig úgy kell elővadászni, pedig királyunk rég elrendelte, hogy mindenkinek templomba kell mennie vasárnap.

Valami kalmár-félék jöttek ki Aba úrtól, utána bemehettünk hozzá. Hatalmas nagy terembe engedtek be bennünket. Láttam, hogy ezt használják ebédlőnek is. Sámuel úr egy nagy széken ült, mellette ketten álltak, talán az ispánja, meg egy pap.

– Sámágy! – állt fel apámat látva.

Büszkén láttam, hogy apám felé lép és ölelésre tárja a karját. Az egyik legnagyobb úr a király mellett. Gyerekfejjel is tudtam, hogy ez nagy megtiszteltetés.

– Örülök, hogy újra látlak. Ezek a fiaid? – kérdezte.

– Uram! Örülök, hogy újra fogadsz. A két fiam, Bere és Nána. Beszéltünk már róluk, a segítségedet kérem, hogy megvalósíthassam a terveimet.

– Jól döntöttél a fiaid sorsáról. A nagyobbiknak még komolyabb lehetőséget tudok ajánlani, mint az én kíséretem. Ha elég ügyes és értelmes, akkor Imre herceg kíséretébe is bekerülhet. Királyunk engedélyezte, hogy saját udvara legyen. Ebéd után, majd megnézem, hogy érdemes-e arra? A kisebbiket, pedig Szent Márton hegyére kísértetem, most ott vannak a legtudósabb papok, tőlük sokat tanulhat. Nagyon jó, ha közülünk is egyre többen lesznek tudós papok, majd püspökök. Sok közöttük az idegen, és ők nem értik se a nyelvünket, se gondolkodásunkat.

– Nem akarok pap lenni! – kiáltottam közbe.

Apám dühösen, Sámuel úr meglepődve nézett rám.

– Ne tarts attól, hogy papnak tanulj! Tudom, hogy vitéz akarsz lenni, mint minden fiatal, de papként is lehetsz vitéz katona. – szólt végül hozzám Sámuel.

– Így is lehetek vitéz?

– Igen! Majd megtanulod, hogy a történelemben érsekek és püspökök is harcoltak. Sajnos

ellenünk is gyakran.

Nem mondom, hogy megnyugtatott, de elgondolkoztam rajta. Szívesen tanulnék a világ dolgairól bárhol, csak ne kellene az unalmas misékre járni. Ha vitéz lehetek így is, akkor nem is olyan nagy baj, hogy tanulnom kell.

Ebéd után kimentünk a növendék vitézek gyakorlására. Berét azonnal beállították közéjük. Addig könyörögtem, míg engem is odaengedtek. Célba lövést, dárdavetést és fokossal való küzdelmet gyakoroltuk. A bátyám egyből kivívta magának a tiszteletet, mert mindenben a legjobbak közé került. Én is igyekeztem, bár jó pár évvel idősebbek, így erősebbek voltak nálam, de így sem vallottam szégyent.

– Ügyesek a fiaid. Szablyával tudnak-e vívni? Mert az udvarban arra van szükség. – kérdezte Aba úr.

– Gondoltam rá, így évek óta gyakorolnak. Nyugodtan tedd őket próbára, uram!

– Jó! Tege, táncoltasd meg a nagyobbik fiút! – szólt a legügyesebb növendék vitézének.

Mind a ketten egy-egy gyakorló kardot kaptak a kezükbe, egy bélelt sisakot a fejükre, és bőrből varrt vértet a felső testükre. Azonnal elkezdték kerülgetni egymást. A tompa fényű pengék csillogtak a lassan lehanyatló nap fényében. Míg erre figyeltem, Tege egy hirtelen mozdulattal a bátyám felé csapott, ő gyorsan és elegánsan hárította. Bere a hárítás után egy gyors lépéssel oldalt lépett és egy visszavágással hátrálásra késztette ellenfelét. A sikertelen próbálkozás után gyorsan szúrtak és vágtak, de mindig sikerült hárítaniuk. Sámuel úr elégedetten nézte a viadalt, látta, hogy a bátyám korához képest nagyon jól kezeli a kardot. Tege egyre inkább védekezésre szorult, és egy alig sikerült hárítás után csak egy hátraugrás mentette meg a szúrás elől. Bere ekkor hibát követett el.

Előkészítetlenül megint odavágott a hátráló ellenfelének, de nem találta el, és közben elveszítette az egyensúlyát. Így egy pillanatra védtelen maradt. Ellenfele ezt kihasználta és egy vágással eltalálta a mellkasát.

– Állj! Nagyszerű küzdelem volt! – kiáltott Sámuel urunk.

Sem Bere, sem Tege nem akarta meghallani, hogy vége a küzdelemnek, mind a ketten támadóállásban maradtak. Csak lassan jutott el a tudatukig, hogy vége van, akkor leeresztették a kardjukat és Sámuel urunkra néztek.

– Méltó vagy, hogy Imre herceg kíséretébe kerülj. – folytatta.

– Uram, hagy vívjak meg vele én is! – kértem Sámuelt.

– A bátyádnál is idősebb talán, így is akarsz vele vívni? Ez nem játék fiam!

– Uram! Hagyd, hagy vívjon vele, ráfér egy kis lecke. – kérte apám is.

– Rendben.

Rövid előkészület után elkezdtünk vívni. Tege egy hirtelen vállmozdulattal cselezett, Kömlődtől gyakran láttam ilyent, könnyen kitértem előle. Nem ijedtem meg, hanem egy gyors lépéssel közel kerültem hozzá és a feje irányába vágtam. Neki megint hátrálnia kellett, mint a bátyámmal szemben.

A két penge összecsattant, de ő egy erőteljes lökéssel hátralökött és én a porba terültem el.

Villámgyorsan talpra ugrottam és csapások özönét zúdítottam rá. Láttam a szemén, hogy meglepődött, nem várta, hogy ilyen ellenállást tanúsítok. A szemét figyeltem, Kömlőd mindig azt mondta, hogy az mindent elárul. Láttam, hogy a szégyen miatt a düh egyre erősebb benne, egy hatalmas vágást indított a fejemre. Villámgyors mozdulattal kitértem előle és egy nagyot vágtam a

bal vállára.

– Állj! Nána, te győztél! – kiáltotta Sámuel.

– Igen, de szerencséje volt, ha Tege nem veszíti el a fejét, akkor ő nyert volna. – mondta apám az igazságnak megfelelően.

– Igazad van Sámágy, de elveszítette, és ez a kis ember kihasználta, így ő nyert. Éles küzdelemben is az veszít, aki elveszíti a türelmét, ezt is meg kell tanulniuk. – válaszolta.

Vacsora után Sámuel urunk házi papja vett kezelésbe bennünket. Záporoztak a kérdései. Ezeknek a többségére tudtunk válaszolni. Büszke voltam magamra, mert jobb válaszokat adtam, mint a bátyám. Könnyűnek éreztem azokat a kérdéseit, amelyek az imádságokról, a vallásról, a számolásról szóltak, de kérdezett néhány olyan furcsa dolgot is, amiről még hallani sem hallottam. Domonkos atya egyre elégedettebben bólogatott a válaszokat hallva.

– Írni, olvasni tudtok-e? – kérdezte végül.

– Igen! – válaszoltam büszkén.

– A betűket ismerem. – válaszolta bizonytalanul a bátyám.

Az atya egy kicsit elgondolkodva nézett bennünket, majd Sámuel urunk felé fordulva mondta el a véleményét.

– Uram! Korukhoz képest sokat tudnak. Nána különösen jó retorikából, dialektikából.

Aritmetikából kifejezetten jó. Meglepő, hogy ilyen gondosan tanították őket. Ha úgy döntötök, a Márton-hegyi barátok befejezhetik a tanításukat.

– Tényleg Sámágy! Miért olyan fontos számodra, hogy taníttasd őket? – kérdezte Sámuel.

– Nemzetségünk története összekapcsolódott az avar népével. Egyik ősünk Bere volt, az első

keresztény közülünk. Urolphus lett a keresztségben. Később térítő püspökként dolgozott az avarok és a velük élő megyeri nemzetségünk között. Emléke megőrződött, és ha lehetőség volt rá, mindig követtük a példáját. Most szerencsénk volt Márton pappal, aki sokat tud és a pletyka szerint valamilyen hibája miatt került Hevesre.

– A gyerekeid nevei is érdekesek.

– Ez is hagyomány a családban. A Bakos nemzetségben apáról-fiúra ezeket a neveket szoktuk adni. Bere, Nána, Ajtony és a Sámágy ismétlődik rendszeresen.

– Holnap korán indulunk. A két fiú velem jön. Bere az udvarban marad. Domonkos atya, te meg elkíséred Nánát Márton hegyére. Átadod Henrik atyának az üzenetemmel együtt.

3. Szent Márton hegyén

Hosszú volt az út idáig. Valahol a világ végén van ez a Győrszentmárton. Itt kellett tanulnom Sámuel urunk akarata szerint. Apámmal könnyen dűlőre jutottak a sorsomról. Megbeszélték, hogy jó lenne, ha a mi fajtánkból is minél több pap lenne, akik a király körül lennének, ha tanácsot kell adni.

Az idegen papokkal idegenek jönnek, és egyre kevesebben vannak a honfoglaló nemzetségek közül az udvarban. Ők könnyen döntöttek a sorsomról, pedig tudták, hogy nekem nem sok kedvem van hozzá. Igaz, apám azt ígérte, hogy ha végképp nem szokom meg, akkor hazamehetek. Azt a három évet kibírom tanulással, gondoltam, és utána hazamegyek. Lóháton ülni és versenyt futni a széllel, az az igazi. Vigasztaltak, hogy papként sem kell lemondanom semmiről, de hiába mondták, itt félhomályos termekben tanítanak, ahonnét a napot sem látjuk, míg az otthoniak esőben és szélben is kint vannak a szabadban.

Domonkos atya kísért el bennünket. Hosszan beszélt Henrik apáttal, majd elköszönt tőlünk.

– Nána! A testvérek befogadtak benneteket. Becsüld meg magadat, ne hozz szégyent Sámuel urunkra, a jótevődre, és apádra sem!

– Vésével mi lesz? – kérdeztem tőle.

– Őt is befogadták. Dolgoznia kell a kolostorban. Majdan ha felnősz, téged fog kísérni, bárhová mégy. Apád neked ajándékozta.

Döbbenten néztük mind a ketten. Nekem ajándékozta? Mit jelent ez? Nem értettem, de szomorú helyzetemben vigasztalt, hogy Vése is itt van velem, így olyan nagyon nem is akartam érteni. Lényeg, hogy az apát megengedte, hogy itt maradjon. Igaz, hogy a szolgálók között él, de gyakran találkozhatok vele. Később láttam, hogy nincs rossz helye, ennek ellenére már az első napon haza akart szökni. Láttam, hogy rossz a kedve, így megpróbáltam megvigasztalni.

– Én sem akarok pap lenni, mégis itt vagyok. Három év múlva majd hazamegyünk, abban biztos lehetsz.

– Három év múlva. Nem várok addig, azonnal elmegyek.

– Ne bomolj! Nem mehetsz! Apám nem engedné!

– Az apád nekem nem parancsol! Engem senki sem kérdezett, hogy akarok-e jönni? Azonnal indulok!

Hogy megakadályozzam, megfogtam a karját. Ő annyira dühbe jött, hogy egyből orrba vágott, de úgy, hogy eleredt az orrom vére. Nekem sem kellett több, egy pillanat múlva ütöttük, vágtuk egymást, majd a porban egymáson hemperegve birkóztunk. Nemsokára azt éreztük, hogy elemelkedünk a földtől és mindkettőnket egy-egy hatalmas kéz tart a magasban. A hatalmas termetű

Albert atya kapott fel bennünket és tartott egymástól olyan távol, amennyire csak szét tudta tárni a karjait. Még a levegőben is ütöttünk, rúgtunk egymás felé.

– Hagyjátok abba! Ez itt nem szokás! Büntetést fogtok érte kapni!

Letett bennünket a földre és nyakunkat fogva vezetett bennünket Bernát atyához, a novíciusmesterhez.

– Atyám, ez a két fiú az udvaron pogánykodott. Nem szégyellték egymást ütlegelni ezen a szent helyen. – jelentette bűnűnket.

– Most érkeztetek, ezért nem kaptok súlyos büntetést, de mind a ketten elmondjátok hússzor az Ave Maria imádságot, hátha ettől megtisztultok az indulatoktól. Ha nem jön meg az eszetek, súlyosabb büntetést fogtok kapni.

Mind a ketten nagyon megijedtünk, mert tudtuk, hogy távol a családunktól nem tehetünk mást, mint hogy szót fogadjunk. Egymásra még mindig úgy néztünk, mint a veszett kutyára, de ijedtünkben csendben maradtunk.