Legyek, csak legyek!

3,12; 2,8; 1,14; 4,31; 5,19; 7,9; 6,13; 8,32; 9,35

Galant Great

2017

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektor: Papp Kata

Előszó

Virginia államában vagyunk, főszereplőnk egy Tim nevű fiatalember, apja Márkusz és anyja Eszmeralda. Egy hatalmas tanyán éltek és a család disznótenyésztéssel foglalkozott. Tim gyermekkorának első részét itt töltötte. Egy elég magas gyermek volt, jól táplált, matt fekete haj, mélybarna szem, kicsit kajla fülek, tízéves. Imádta a családi vállalkozást, az állatokat, a családját, a barátait. Szabadidejében lovagolt és vadakat lesett. Soha nem lőtt egy állatra sem, pedig barátai közül sokan, még az apja is vadászott. Nem járt iskolába, az anyja tanította, barátai a család barátainak a gyermekei voltak, akik a tanyához közel laktak és gyakran látogatták egymást. Timnek nem volt se kutyája, se macskája, csak egyetlen lova, amiért az életét adta volna. Apja Büdösnek hívta, hiszen a ló valamiért egyfolytában orrfacsaró bűzt árasztott magából, de Tim szerette őt.

Mesternek nevezte el, azért mert úgy érezte, hogy ő tanítja meg az életre. Rengetegszer, mikor az erdőben voltak, mintha átalakult volna a lova egy tanítóvá és mindent megmutatott neki: a fák valódi szépségét, a mezőn a lemenő nap gyönyörét, az erdő valódi illatát, élőlényei valós arcát. Egy bátor, öreg ló volt. Mikor szarvast látott, sose rettent meg, csak óvatosan hátrált, és mintha tiszteletteljesen meghajolt volna a szarvas előtt, majd tovább állt. Csodalónak tartották; a családhoz úgy került, hogy Tim apja, Márkusz nem tartotta fontosnak az olyan állatokat, amik nem hoznak pénzt a konyhára, de Eszmeralda követelte, hogy Timnek legyen valami plusz elfoglaltsága, ne csak mindig a disznókat kelljen etetnie és gondoznia. Végül egy vásáron vették, mert az előző gazdája meghalt és olcsón adták, így került Timhez. Történetünk, hogy elkezdődjön, szükségünk volt eme néhány háttér-információra, hisz ami történni fog, az több, mint borzalmas. Hiszen ennek a fiúnak a nagyszerű élete hamarosan véget ér és megrázó dolgok sorozata fog vele történni, melynek tudatában sokunk inkább öngyilkos lenne, minthogy átélje. Hiszen Mester rengeteg dolgot tanított Timnek és megmutatta neki a világ és az élet csodáit, de nem készíthette fel az eljövendő időkre.

Attól tartok, hogy arra egyikünk egyikünket sem tudja felkészíteni. Egy fiút, akinek oly gyenge a lelke, hogy egy állat életét is képtelen elvenni, aki az ártatlanság és a jóság megtestesítője volt.

Pedig Mester érezte, hogy ami jönni fog, azt nem kerülheti el és fájt a szíve és félt, hogy a fiúnak nem tanított eleget az életről. S bizony félt. Félt, hogy Tim nem fogja felfogni a következő

eseménysorozatokat, amik az életében történni fognak. Okos ló volt, hiába hívta Márkusz Büdösnek, mikor belenézett a szemébe, akkor tudta, hogy valószínűleg élete folyamán nem igazán fog találkozni több ilyen értelmes tekintettel.

1. fejezet: Döbbenet

Szürke hűvös reggel volt. Timet kivételesen most sokáig hagyták aludni, tudták, hogy 10-kor úgyis felkel magától. Ám kicsivel hamarabb következett be ez az ébredés.

- Jó reggelt! - szólt selyemhangon az anyja

- Jó reggelt! - szólt vissza csöppet sem álmosan Tim, ránézett az anyjára és elmosolyodott. Az asszony középmagas, vékony, nőies nő volt, hosszú, egyenes, természetes vörös hajjal és ezüst kék szemmel.

- Tim, örülnék, ha felkelnél és lejönnél reggelizni, lenne egy-két dolog, amiről beszélnünk kéne –

mondta aggodalmasan.

- Rendben – válaszolta Tim száját húzva.

Majd anyja kiment. Tim rosszul érezte magát, pontosan tudta, hogy mi fog történni, hiszen tegnap lovaglás után Mester rosszul lett és ki kellett hívni az állatorvost. Előre félt, hogy nem a legjobb hírt fogja hallani. Levette pizsamáját és melegítő ruhát vett elő a tölgyfa szekrényéből, majd felöltözött és egy köntöst húzott még rá. Sietve leszaladt az emeletről, mikor meghallott egy hangot.

- Nem kell szaladni fiam! – üvöltött az apja. – Vannak dolgok, amiért érdemes lábat törve rohanni, de néhányszor jobb kiélvezni a kapott hír előtti boldogságunkat. - ezzel sajnos Márkusz kicsit többet mondott el Timnek, mint kellett volna. A konyhába már remegő állal és könnybe áztatott szemmel lépett be. Anyja háttal állt, majd egy hangos szipogással arra késztette, hogy megforduljon.

- Jaj, már látom, tudod. - fordult meg az anyja - Hallottam, ahogy apád elszólja magát, soha nem bír semmivel sem várni.

Majd ölelésre tárt karokkal elindult Tim felé. Ekkor Tim megtorpant és kikerekedett a szeme.

Feje elvörösödött és lóhalálában futott a bejárati ajtó felé.

- Várj, Tim, ezt nem kellene látnod! – üvöltött utána az anyja.

Majd ekkor már felhúzta a másik csizmáját és kirohant az ajtón. A sáros talajon futott tovább és szembe találta magát az apjával.

- Hopp, öreg harcos, hova-hova ilyen nagy sietséggel? - kérdezte az apja, miközben felkapta a földről. Egy nagyon magas, szőke, szürke szemű ember volt, jó erős karokkal.

- Mesterhez megyek. Megnézni, a saját szememmel. Még egyszer utoljára. – jelentette ki Tim a sírással küszködve.

- Nem tartom jó ötletnek, nem való ez olyan szemnek, ami az ebédjét se akarja élve látni. Nem hiszem, hogy ez lenne életed legjobb döntése.

- De apa, meg kell tennem, milyen barát az, aki nem búcsúzik el utoljára a legjobb barátjától, még ha az nem is hallja meg?

- Igazad van, menj, eredj! Megvárlak idekint, úgy vélem ezt egyedül kell megtenned, elég idős vagy te már ahhoz.

Tim befutott a pajtába és hirtelen meleg levegő csapta meg az arcát. Ez felelevenítette a régi szép időket, hiszen mindig ezt érezte lovaglás előtt. Csak ott volt az, amit bár soha ne érzett volna, hiszen az orrába belemart egy erőteljes szag, amiről tudta, hogy ez a halál szaga. Az erőteljes dögszag átjárta az egész pajtát és csak nagyon nehezen lehetett benne megmaradni. Tim tudta, hogy Mester helye beljebb van, ezért továbbment, majd lassan megközelítette, hogy lássa azt, amit még legbelül most sem akart elhinni. De ekkor meglátta a fekvő ló tetemét, ahogy nyitott szájjal, lógó nyelvvel, erőtlenül és élettelenül szétterült a földön. A legborzalmasabb azonban nem ez volt, hanem hogy a szagra jöttek a legyek, ahogy látta, hogy a legjobb barátját már zabálják azok a férgek. Pedig tegnap még élettel teli vén Mester volt, most meg lakoma gusztustalan állatok számára. A harag és az undor vegyes érzete felülkerekedett a búcsúzási vágyon és más tettre sarkallta Timet. Elkezdett

öklendezni. A maradék kis

gyomortartalmát megőrizve kifutott az istállóból az apja felé, és ahogy odaért, üvöltve zokogni kezdett. Mikor megállt az apja előtt, hirtelen megint felvillant a fejében a kép, ahogy a legyek ették a tetemet, majd újból elhányta magát. Majd érezte, ahogy egy légy rászállt a fejére és szinte rohamot kapva, esztelenül, mindkét kezével elkezdte kaparni a feje összes létező helyét. Apja ekkor odanyúlt, hogy abbahagyja és felemelte.

- Gondoltam, hogy valami ilyesmi lesz, nekem is be kellett volna mennem az istállóba. – nagy sóhajt vett és bevitte Timet a házba. Az anyja meglátta és rögtön megölelte. Majd felállt és egy hatalmas pofont adott a férjének.

- Mondtam, hogy ne engedd be oda, erre mit csinálsz? Hát persze, hogy beengeded.

- Tíz éves, valamikor meg kell ismernie az élet más oldalát is! – védekezett Márkusz.

- Majd megismeri, amikor felkészült rá, de látom, ezt sem bírtad kivárni!

- Jó rendben, szerintem nem itt kéne ezt megbeszélni!

- Rendben, legalább ebben egyetértünk! – zárta le a beszélgetést Eszmeralda.

Tim soha nem látta így a szüleit, hisz őket tartotta a szeretet megtestesítőjének. Mester halála mellett ezt sem tudta hova tenni az elméjében. Zavartan és szótlanul folytatta a napi teendőit, csak egyvalamire nem volt képes, az étkezésre. Tim hiába érezte magát éhesnek, egyszerűen túl erős volt benne a hányinger. Pedig az anyja mindennel próbálkozott, még pudingot is csinált, hiszen az volt Tim kedvence. De Tim mindet kihányta.

Besötétedett, Tim az egész estét ébren töltötte. Nem bírta a látványt kiverni a fejéből, egyszerűen borzongott, mintha fázna. Kikelt az ágyából, csak akkor vette észre, hogy teljesen vizes az izzadtságtól. Kinézett az ablakán és észrevette az istállót. Teljesen ráfeszült. Hajnali háromkor kelt ki az ágyából, tudta, hiszen a kis órája rajta volt az ablakpárkányon. S csak nézte az istállót, elveszett az időérzéke. Csak az istálló és a mögötte lévő több ezernyi fa létezett számára. Még mindig nem hitte el, még mindig csak úgy tudott odanézni, hogy bármikor kimehet és lovagolhat Mesteren.

Reggel hét óra volt, újból benyitott az anyja.