Nina Johns

Szökés az ördöggel

Annamaria Benedek

2017.

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Friss volt és langyos a reggeli szellő. Harmatcseppek sütkéreztek a lombok levelein a Nap

sugarában. A terasz ilyenkor, kora reggel magába szívta a tavasz összes illatát. Újabb ébredés egy újabb napra, ami váratlan titkokat hozhat magával bármelyik pillanatban. A csivitelő madarak gondtalan szabadsága még senkivel nem sejtette, hogy ez a nap mindent meg fog változtatni Nina

életében.

A terasz friss napfényben sütkérezett, a fával körbefont karosszékek csillogva verték vissza a Nap fényét, a puha szövethuzat párnák, amik a karosszékeket tették még kényelmesebbé, még

otthonosabbá, puhán ölelték át Nina apró fenekét, ahogyan álmosan üldögélt beléjük huppanva.

Nina langyos, édes kakaót kortyolgatott bögréjéből, amit egész tenyerével font át. Mézszőke haját meg– megsimogatta a szellő, orrán apró szeplőit csiklandozva. Kék szemei ártatlan kíváncsisággal

figyelték a kert ébredését.

Tegnap volt a tizenhatodik születésnapja. Sokáig fent volt. Szülei, barátai ünnepelték lassan

eljövő felnőtté válását. Nem volt ma több dolga, mint élvezni a napot, hogy kipihenje tegnapi

boldogságát. Miután elfogyott a kakaó, úgy döntött, magára ölt egy könnyű nyári ruhát, amit ha a

szellő elkap meg– meglibbent. Kedvelte a könnyű selymeket a bőrén, imádta, ahogyan sejtelmesen

megemelkedik a szoknya, ha játékosan belekap a szellő, izgalmasnak tartotta, ha a városban férfiszemek tapadtak rá. Nagyon szerette volna már, ha valaki észreveszi őt.

Elhatározásának eleget téve belebújt a ruhácskájába, hosszú, fényes haján fésült néhányat a

tükör előtt, és nagyon meg volt elégedve azzal, amit látott.

A kert végében, a házuk mögött sűrű erdő várta Ninát. Ez az erdő volt kicsiny gyermekkora óta a

biztonságos játszótere. Itt ismerkedett meg az élet egyensúlyával, a születéssel és az elmúlással.

Apró kislánykora óta járták az erdőt apukájával, ha volt édesapjának ideje rá, és mindent megmutatott Ninának, hogy később biztonságos játszótere lehessen. Ma egyedül ébredezett Nina, és

mivel szülei már nem voltak otthon, úgy döntött, sétát tesz megszokott kis erdei útvonalán, ahogyan azt pici kislánykora óta tette.

Bezárta maga mögött a kaput, és elindult a friss, harmatos fűben. A fák lombjai közt átszűrődtek

a napsugarak, bőrén az aranyló napsugár tükröződött, ahogyan a fák lombjainak sűrűje ezt pillanatokra megengedte. A fák és a bokrok ismerősek voltak. A gyakran bejárt útvonal az erdei

patakhoz így már nem tűnt hosszúnak.

Tíz perce sétált már, amikor elérte a kis patakot, ahol kiskorában órákat játszadozott. Levetette most is a szandálját, leült a part szélére, és a friss, erdei patakba engedte bokáit, hadd játszadozzanak vele az apró hullámok. A patak áttetsző vize az életet hordozta magában, vidáman

csörgedezett ezen a napon is, és vidáman simogatta a meder alján pihenő kavicsok hátát. Csiszolta őket éveken, évtizedeken keresztül, hogy tökéletesen gömbölyű és selymes legyen mind. Egytől

egyig.

Ahogy élvezte a nap sugarait, behunyt szemekkel emelte fel fejét, és mélyen szippantotta magába

az erdő nedves földjének illatát.

Pillanatok alatt elrepült messze-messze az álmaival. Az álmodozás melységét a csend zavarta

meg.

Hirtelen eszmélt az erdő csendjére. Jól tudta, ha minden madár és apró méh elhallgat, annak mindig oka van.

Amiben most biztos lehetetett, az volt, hogy valami váratlan dolog fog történni. Hallgatózott és

körbenézett, de a csenden kívül semmi mást nem hallott. Érezte, hogy nincs egyedül. Érzékei sosem csalták meg, így most sem. Szokatlan volt neki ez a csend. Elhallgatott minden apró nesz. Csak a

patak csobogását hallotta. Nem akart, nem mert megfordulni, pontosan tudta, hogy védtelen, így hát mozdulatlanul várt. Várta, hogy újra életre keljen körülötte az erdő.

A férfi magas volt és sovány, egy hete bujkált. Mivel igen meleg volt ezen a tavaszon, jó búvóhelynek tűnt a város feletti erdő. Hétvégi házak éléskamráit dézsmálta, szinte semmire nem volt gondja. Egy dolog hiányzott az életéből: a forró lüktetés érzése, ahogy a pénisze köré fonódik a

vagina nedves húsa.

Gondolta, megmossa az arcát így ébredés után, a patak friss vize mindig kijózanította. Így aztán

lesétált a patakpartra, ahogyan egy hete tette már mindennap.

Nem volt még annyira közel a patakhoz, hogy lássa a víz csillogását, de már érezte az üde, friss

hús illatát. Lassan lépkedett, el ne ijessze a vadat, azt, amire már jó ideje vágyott. Kibújt cipőjéből, és lábujjhegyen közelített. Közelített egészen addig, amíg karnyújtásnyira nem volt tőle a lány.

Nem akarta elijeszteni, de nem is akarta elengedni azt, amit látott maga előtt. Feje lüktetni

kezdett, ereiben felforrt a vér. Semmi mást nem látott, mint a kecses teremtés védtelen hátát, és hátára leomló, szőke hajzuhatagát. Nem érzett mást, csak az illatot, ami örökre befészkelte magát az orrába, az illatot, a friss, édes lány illatát, amit a szellő belepréselt orrának nyílásába. Forrt a vére, és nem tudott ellenállni. Pontosan tudta, hogy kreolbarna, borostás bőre, göndör, kócos haja és

szakadt, piszkos ruhája azonnal megrémítené ezt az égi ajándékot.

A férfi fejében sok lehetőség cikázott át, mégis reflexből cselekedett. Kíméletlenül és villámgyorsan nyújtotta ki karjait, és két tenyerével egyszerre kapta el Ninát. Egyik kezét erősen a szájára tapasztotta, másikat a törékeny nyakara tette, és határozottan tartotta pár másodpercig.

Ninából elszállt minden, amit eddig az életnek hitt. Semmi nem maradt tizedmásodpercek alatt,

mint az életben maradás gondolata. Száját és nyakát otromba, mocskos kezek szorították, nem mert, nem tudott megmozdulni. A férfi nem akart kockáztatni, de ereiben forrt a vér, amint megérintette a kislány bársonyos, tiszta bőrét, nem tudott uralkodni tettein, gondolatain. Elejtett vadjának nyakát erősen szorította, hogy ne tudjon szabadulni. Pontosan tudta, hogy harminc másodperc múlva áldozata elveszíti az eszméletét, és akkor megkaparinthatja a védtelen tüneményt.

Érezte, ahogyan a lágy bőr alatt lüktető erecskék küzdenek az életért, de nem volt sok esély

szabadulni a férfi erős kezeinek fogságból.

Nina levegőhöz szeretett volna jutni. Lábait felhúzta, majd rúgkapálni és kapaszkodni kezdett az

őt szorító kezekbe. Próbálta lehúzni azokat arcáról. Érezte, ahogy a férfi magához szorítja szabadulni vágyó testét, de a szorítás kegyetlen fogsága nem enyhült. Lassan elfogyott az ereje. Lassan leengedte karjait, a lábaiban sem volt már túl sok erő. Menthetetlenül ernyedtek el. Engedett a

szorításnak. Elhomályosult az erdő, elhomályosult az élet, de tudatalattija nem adta fel, érezte még a nap meleg fényét, és érezte, hogy hátát az erdő falevelektől susogó földjére helyezik.

Nem mozdult. Félt. Félt, hogy az utolsó leheletet is elveszik tőle, és akkor elveszíti szíve utolsó dobbanását is. Egész teste a falevelekkel borított nedves földön hevert, ezután minden elsötétedett, elveszítette tudatát. A férfi mit sem törődve azzal, hogy bárki észreveheti, és mit sem törődve azzal,

hogy éppen egy ártatlan lány fekszik előtte magatehetetlenül, mit sem törődve a következményekkel, esztelenül és gátlástalanul engedelmeskedett kínzó ösztönének, ami teljesen elborította elméjét.

Magáévá tette a tehetetlenül fekvő gyermeki testet.

A férfi letérdelt, felemelte Nina csípőjét, és mintha mindig így cselekedett volna, mintha csak

dolgát végezte volna, lelkiismeret nélkül tette meg, amit feszítő ösztönei megköveteltek tőle.

Nem volt sok ideje, nem akart nagyobb bajt, mint hogy elejtett vadján kielégítse férfias ösztönét, így hát éppen annyi ideig tartott, amíg csak könnyített magán. Aztán elvégezte dolgát, még egy pár másodpercre feledésben hagyva a külvilágot, szemügyre vette áldozatát. A földön fekvő tehetetlen

test arcvonásait, majd még egyszer utoljára ráhajolt a lány nyakára, amit nem is olyan rég hatalmas tenyerével tartott fogságban, hogy magába szippantsa a kislány ártatlanságának minden illatát. Ez volt az a pillanat, amikor Ninába vissza tért az élet, pillái megremegve próbáltak megemelkedni.

Semmit nem érzett a rémületen, a bódultságon kívül, amit a levegő hiánya okozott. Aztán ott volt

még az árulkodó fájdalmon, amit a hüvelyénél és a torkán érzett. A férfi, mint egy árnyék, ugrott le Nináról, és tűnt el a lombos bokrok között otthagyva eszmélő elejtett vadját. Nina eszmélésének első

tizedmásodpercét a friss levegő a tüdejébe és vérkeringésébe való folyamatos visszajutása jelezte.

Hallotta, ahogyan a fák lombjai simogatóan zúgnak. Majd szellő érkezett, ami végigsimította ébredező bőrét apró libabőrzést okozva Ninán, ahogy végig simította őt. Aztán a madarak ismét

lelkes csivitelése ébresztette hirtelen jött ájulásából. Szemeit lassan kinyitotta ki, pillái rebbenése jelezték visszatérését újra az életbe. A nap sugarai huncutul csiklandozták az arcát és selymes bőrét, mintha csak kacagtak volna rajta. A melegség, amint végigjárta testét, visszaadta életerejét.

Lassan ült fel kábultságából. A patak hideg hullámai még mindig simogatták kicsi lábait, újra

érezte, hogy él. Csak ült csendben, aztán a karjára és vállára ragadt nedves, erdei növényzet

darabjait próbálta lesöpörni reflexszerűen. Mintha éppen így akarná rendbe tenni, meg nem történtté tenni gyorsan, ami vele történt. Zavarodott volt, nem értette pontosan, mi történt. Az utolsó emléke a nyakára és szájára fonódó karok erős szorítása volt, nem emlékezett másra.

Erezte viszont a fájdalmat hüvelyében, és érezte a lassan kifolyó, langyos nedvességet is. Ekkor

értette meg, hogy olyan dolog történt vele, amiről eddig csak az újságokban olvasott, amikről eddig csak a tévé híradójában hallott. Ült, törölgette suta kis kezeivel a piszkot magáról, és próbált erőt venni magán. Erőt venni magán ahhoz, hogy elfogadja, mi is történt vele. Elfogadja, hogy az a

pillanat, amire szinte mindennap vágyott, az a pillanat úgy történt meg vele, hogy semmire sem

emlékezett.

Felhúzta lábait, összekulcsolt kezeire hajtotta állát, és arra gondolt, vajon milyen lehetett a férfi, aki először hatolt hamvas kis testébe. Eltelt pár perc, még így merengett, aztán eszébe jutottak a szülei. Fogalma sem volt, mennyi idő telt el eszméletvesztése óta, mennyi ideig tartott, amíg a férfi ráerőszakolta kéjvágyát. Az idő múlását így ebben a kábult, riadt állapotban nem igazán érzékelte, csak abban volt biztos, hogy indulnia kell, és arról, ami ma történ itt vele, arról senkinek sem

szólhat. Így hát nekirugaszkodott. Miután felegyenesedett, apró émelygés és szédülés kerítette

hatalmába, lehajolt a vidáman és tisztán csörgedező patakhoz, hogy friss vizével megnedvesítse

arcát, nyakát és mellkasát. Az erdő friss forrásának hideg érintése azonnal ébresztőt fújt a kicsiny, elalélt és bizonytalan testbe. Tenyereit összerakva guggolt le a meder szélére, és így mártotta bele kezeit a patak selymesen lefelé rohanó vizébe. A víz bőréhez érve visszaverte a napsugarakat, amiket a sűrűn nőtt fák lombjai átengedtek. Felfrissülve a víztől és a nap sugarától csillogó bőrrel indult el vissza unalmasnak hitt otthonába, most kicsit másképp, mint az összes eddigi napon. A döbbenet, a hitetlenkedés, a kíváncsiság és a félelem érzete kavargott benne. Nem akarta, hogy észrevegyék a

szülei, mi történt ezen a napon vele. Nem akarta, hogy őt okolják azért, ami történt. Félt, hogy soha többet nem mehet majd önállóan sehová, és félt attól is, hogy titka örökre titok marad még saját

maga előtt is.

Nehézkesen ment most a járás, de nem is annyira a fájdalom bántotta, hanem inkább az, hogy nem volt jelen igazán, amikor elvették a szüzességét. Nem tudta, ki volt, aki nővé tette. Nem tudta, hogy néz ki, milyen az illata, milyen a hangja és milyen a tekintete a férfinak, amikor szenvedélytől lángol.

Régóta vágyott már arra, hogy férfival legyen, de leginkább csak kisfiúk rajongták körül. Őszinte, vidám, tiszta tekintete mindenkit megérintett, de senkinek nem volt mersze, hogy igazán táncra

kérje fel őt.

Lassan hazaért, szomorúsága, gondolatai teljesen lekötötték. Észre sem vette, hogy újra a kiskapuhoz ért, ami elválasztotta a most már titokzatos erdőt a vidám, unalmas és eddig biztonságot nyújtó otthonától.

A bejárati ajtón belépve már hallotta a konyhából kiszűrődő dolgos kezek munkálkodásával együtt

járó zajokat. Szülei már otthon voltak. Anyja a szokásos vacsora előkészületeivel foglalatoskodott a kicsiny, de mindennel felszerelt konyhában, aminek közepén a családi együtt étkezések

szimbólumaként egy négyszögletű, egyszerű faasztal állt négy székkel körbevéve.

– Merre jártál? Apáddal halálra izgultuk magunkat. Délután négy óra van. Még ebédelni sem

ebédeltél. Uram atyám, hogy néz ki a ruhád?! Csupa sár! Már megint a pataknál jártál! Na, de egész nap! Irány a fürdőszoba és szedd rendbe magad, légy szíves, azután ülj asztalhoz!

Nina fáradt volt, most vette észre, hogy tényleg csupa sár a kedvenc nyári ruhája, és egy kevés

vér is foltot hagyott a ruhája anyagán. Gyorsan eltűnt anyja látóteréből. Felszaladt a szobájába, bement a fürdőszobájába, és levetette a ruháját. Tudta, hogy a vérfolt kérdéseket fog anyjában

ébreszteni, ezért gyorsan a mosdóhoz lépett, és dörzsölni kezdte a hideg víz alatt. Amennyire csak lehetett, kimosta a foltot. Aztán a ruhát a törölközőtartóra dobta, hogy ott száradjon.

Belépett a zuhanykabinba, aztán lassú mozdulattal megnyitotta a csapot. Finom, langyos víz

kezdett folyni megfáradt kis testére, csapzott hajára, arcára, melleire. Mire a víz a lefolyóhoz ért, már vitt minden mocskot magával, földet, vért és azt a nedvet is, amit az idegen férfi engedett belé.

Fél órán keresztül engedte, hogy a tiszta víz simogassa bőrét, és levigyen minden piszkot testéről és lelkéről .Aztán ki lépve a zuhanykabinból törölközővel itatta át a testéről lepergő tiszta vizet, majd a tükör elé lépve levette az egyik polcról a hajszárítót, és elkezdte a haját szárítani. Majd tiszta fehérneműt húzott elő a komódból. Belebújt egy puha, hosszú, pamutpólóba, és mintha mi sem

történt volna, lement az étkezőbe, és az asztalhoz ült.

Édesanyja fejedelmi vacsorát rakott kis családja elé. A forró csirke illata, a petrezselymes burgonya csábító látványa igen ínycsiklandó volt, a friss saláta, az apró teasütemények a tálban mind arról árulkodtak, hogy gondos házi tündér tartja fenn ebben a kis családban az otthon melegségét...

Nina – nem is érezte eddig igazán, mert gondolatai az előző másfél óra történéseit próbálták

megemészteni – igen éhes volt. Szinte minden simogatóan hatott most gyomrának. Mindent megevett, amit édesanyja elé rakott. Igazából fel sem emelte az asztalról tekintetét.

– Szomorú vagy? Mi bajod? Csak nehogy beteg legyél nekem. Lassan itt vannak az év végi

vizsgák. Jó lenne, ha nem most maradnál ki az iskolából.

Anyja aggódva figyelte lányának semmitmondó tekintetét, ahogy maga elé mered, és szinte

gépiesen tolta az evőeszközzel szájába a vacsorát.

– Igen, anya, jól vagyok, nem maradok ki az iskolából. – Nina nem nézett szülei szemébe még

akkor sem, amikor ez a pár semmitmondó, de szinte mindennapos mondat elhangzott.

Erősebbnek hitte magát most mindenkinél. Erősebb volt sötét és felnőtt titkával, mint valaha.

Erősebbnek érezte magát, mint bármikor ezelőtt. Így erejét és titkát magában tartva, lesütött tekintettel falatozott elégedetten.

– Na, jól van, ha jóllaktál, mehetsz a szobádba. Pihend ki magad! Gondolom, nagyot kirándultál –

próbálta anyja megnyitni Ninát.

– Igen, anya, hosszú volt. – Nina utolsó anyjához intézett mondata ez volt ezen az estén. Majd

felállt az asztaltól, hátratolta a széket, felment az emeletre, és bezárta maga mögött szobájának ajtaját.

Belehuppant a friss és puha ágyába. Az egyszínű, puha bézs ágynemű egyszerű volt, de benne

volt anyjának minden meleg gondoskodása, és benne volt az otthon átható, meleg nyugalma is. Még

akkor is, ha ez Ninának fel sem tűnt, hiszen természetes volt számára ez a gondoskodás. Akár egy

pohár víz a csapból, vagy a friss levegő a mezőkön. Magára húzta a takarót és a plafont kezdte

kémlelni.

Anyja csörömpölt még kicsit a konyhába az edényekkel. Bepakolta a mosogatógépbe a vacsora

után megmaradt edényeket, és azután a csend telítette be a kicsi otthon.

Nina hihetetlenül dühöt érzett. Dühös volt magára az életre. Bosszantotta, hogy élete egyik

legnagyobb kalandjából valójában kimaradt. Hogyan lehet pont ő ilyen szerencsétlen? Végre elvették a szüzességét, amire szinte mindennap vágyott, hiszen mindennapjait csak ez kötötte le, hogy végre érezze a szenvedélyt és a tűz perzselje fel testét lelkét, ahogyan a vére egybeforr azzal a férfival, aki hozzá simul, és most, csak a felháborodása maradt. Csak a kétely és a kíváncsiság. Ki kell derítenie, hogy ki tette. Mindenképpen ki kell mennie holnap is az erdőbe, és azután is. Egészen addig ki fog járni az erdei patakhoz, amíg újra nem találkozik a férfival. Minden porcikáját a kíváncsiság járta végig. Látni és érezni akarta a férfit, aki nem volt gyáva ahhoz, hogy megérintse őt. Aztán kétségek gyötörték, mi lesz ha többet nem látja azt a férfit, mi lesz, ha csak most az egyszer járt arra. Bele sem mert gondolni, hogy ne találkozzon azzal a férfival, aki elvette ártatlanságát. Ninát egészen megrészegítette a heves kíváncsiság, és semmi másra nem tudott gondolni, minthogy meg ismerje

támadóját. Gondolatban szidta a sorsát, szidta férfit és szidta a szerencsétlenségét. Nem tudta

elfogadni, hogy ami történt, csak véletlen volt, semmi más.

Nagyon várta a másnapot. Várta, hogy vége legyen a holnapi nap iskolai kálváriájának, és rohanhasson újra az erdőbe. Nem akarta tudomásul venni, elfogadni, hogy elhalasztotta azt az

alkalmat, amire annyira várt. Nem volt hajlandó elfogadni, hogy kihasználják, és életének ezt az igazi mérföldkövét, hogy nővé válik, ezt csak egy ájulás jelentheti. Döntése határozott volt: holnap is neki vág kis erdei útjának, és le fog ülni a kis patak partjára. Kíváncsi volt, tele volt kérdéssel, és leginkább a holnap izgalma kerítette hatalmába.

Vajon ott lesz-e újra a férfi?

Izgatott volt. Izgatott volt, hogy meg fogja-e pillantani a férfit. Aztán vajon meg fog-e történni még egyszer, hogy hozzáér az ismeretlen, aki tele lesz forró vággyal iránta. Kell-e majd a férfinak újra, akarja-e majd őt a férfi úgy, hogy ébren forrnak össze. Mint egy megszállottban, úgy kezdtek benne pörögni a kérdések, kereste emlékeiben támadója érintését, illatát, arcát. De hiába próbálta felidézni az elveszett pillanatokat, rá kellett döbbennie, hogy ájulása igen mély volt, és semmit nem engedett még csak sejtetni sem életének ebből az eseményéből.

Faág kopogtatta meg az ablak üvegét hajnalban. Még sötét volt odakint, fújt a szél, és a szürkén

leereszkedő felhőkből szakadt az eső.

Nina fáradtan nyitotta ki szemeit, a vihar ébresztette fel nyugtalan álmából. Ránézett órájára, ami fél négyet mutatott. Megnyugodva vette tudomásul félálmában, hogy van még ideje bőven

aludni. Kiment a szobája melletti mosdóba, majd ahogy félálomban elvégezte kisdolgát a sötétben,

kicsit bizonytalanul visszatámolygott a puha ágyikójába. Fejét a párnájára tette, takaróját magára húzta, és mintha újraélné mindazt, ami az erdőben történt vele, mindent újra kezdett érezni. Eszébe jutott a kéz, ami erősen szorította torkát és száját. Félelmet és mégis vágyat érzett, hogy ismét érezze a férfi erejét. Pillái elnehezültek, hallgatta az ág egyenletes kopogását az ablaka üvegén, majd lassan elszenderült. Álmában az erdőben járt, a patak partján üldögélt, sütött a nap, és a patak kicsinyke vízfodrai csillogva futottak lefelé a meder mentén.

Reggel hét óra volt, amikor az óra ébresztette. Sietősen bepakolta aznapi könyveit az iskolatáskába, leszaladt a konyhába. Köszönt, magához vette a szendvicsét, amit anyukája minden

reggel gondosan készít el, és kirohant az utcára. A házukat eltakaró magas, zöld sövény előtt várta az iskolabuszt éppúgy, mint mindig.

Az iskolabusz óramű pontossággal jelent meg háromnegyed nyolckor az udvaruk előtt. Kinyílt a

busz ajtaja. A kedves sofőr bácsi rákacsintott épp úgy, ahogyan minden reggel tette. Nina felszállt, aztán a busz közepéig haladt a széksorok közt, ahol talált magának két üres helyet. Így kényelmesen el tudott helyezkedni. Az iskolai délelőtt ma még hosszabb volt, mint bármikor eddig. Fogalma sem volt, hogy milyen órákon ül, és fogalma sem volt arról sem, mit mondtak neki osztálytársai, ha épp hozzá szóltak. Semmi másra nem tudott koncentrálni, csak az idő múlására, csak arra, hogy talán

megpillanthatja támadóját, ha délután visszamegy a patak partjára.

Kora délután volt vége az iskolának. Ilyenkor mindig Apa jött érte. A sötét színű terepjáró megállt az iskola parkolójában, és várta, hogy Nina kényelembe helyezze magát. A lány szokatlanul türelmetlen volt ma. Alig várta, hogy apja hazavigye.

Köszönés után túl sokat nem beszélgettek. Apja a rádióban hallgatta a napi híreket, Nina pedig

már gondolatban az erdőben járt.

Hazaértek, Nina felszaladt a ház lépcsőjén, beköszönt a konyhába anyjának, és máris a szobájában volt. Nem volt éhes, és a leckéjéhez sem volt most semmi kedve. Gyorsan magára vett

egy melegítőt, egy esőkabátot – ugyan már nem esett, de ha a szél meglibbentette az erdő leveleit, csöpögött az esővíz minden falevélről –, felvett egy gumicsizmát a bejárati ajtó előtt, és már ott sem volt. Bezárta maga mögött a kiskaput, és szinte futott a patak felé.

Nina unalmas hétköznapjai

A csiklandozó a tavaszi napsugár bejárta a kertváros minden zugát, amíg Nina az iskolapadban

unottan nézte a táblát. A gyermekzajtól kicsit megöregedett iskola falai arról árulkodtak, hogy a kisváros összes gyermekét ismeri hosszú évtizedek óta. A vörös téglaépület hozzátartozott a megszokott kisvárosi képhez épp úgy, mint a folyosók barátságos csendje, amikor a gyerekek óráikon ültek. Most is csend volt a folyosókon, a lurkók próbáltak tanáraikra figyelni. A tantermek mind tele voltak tanulni vágyó, unatkozó vagy épp álmodozó kiskamasszal.

Nina csak percekig tudta követni azt, amit tanára meglehetősen nagy hévvel magyarázott növendékeinek. Csak percekre hallotta meg a tanár szavait, gondolatai messze jártak, de az iskola falait mégsem hagyták el.

Azokon a felsős lányokon jártak gondolatai, akikről az iskola összes fiúja beszél a szünetekben.

Azokra a lányokra gondolt, akik már valójában igazi nők. Ők azok, akikre mindig is szeretett volna hasonlítani. Magabiztos járásuk, nőies viselkedésük sugallta, hogy már nem is kislányok. Az iskolai srácok mindent megtettek a szünetekben, hogy ezeknek a lányoknak a figyelmét felkeltsék, volt,

hogy szemtelenül viselkedtek, és volt, hogy rendkívül előzékenyek voltak. A végzős lányok egy-egy elismerő pillantásáért bármit megtettek a srácok…

Nina is szeretett volna már végzős lenni, szerette volna már, ha észreveszi valaki, ha észreveszik azt, hogy neki is vannak vágyai, ha észreveszik, mennyire vágyik arra, hogy hozzáérjenek, hogy meg érintsék, bőrét, haját. Szerelemre vágyott, forró érzelmekre vágyott, érezni akarta, milyen az, amikor a szerelemtől megrészegülve nincs semmi más, csak az összeforrás, csak az eggyé válás. Lassan

teltek számára a napok, lassan teltek a hetek így, hogy azt érezte, sokkal kevesebb, mint a végzős lányok, hiszen ő még nem kapott figyelmet azoktól a srácoktól, akiktől nagyon jólesett volna neki néha.

Nina türelmetlen volt, várta azt a napot, amikor nővé válhat, amikor észreveszik majd őt a fiúk, és amikor majd az ő kegyeiért versenyeznek. Mindennap, amikor elindult reggel, tele volt reménnyel,

hogy talán valamelyik srác a végzősök közül majd ráköszön, hogy valamelyik srác majd megszólítja, és mond neki valamit, valamit, ami egyáltalán nem lényeges, de a szemébe néz majd, és elönti a

forróság, és ettől tudni fogja, hogy létezik, hogy nem gyermek már, hanem nő.

Nina azok közé a lányok közé tartozott, aki elől hiába akarták a szülei elrejteni az élet valóságát, hiába akarták a szülei azt, hogy sokáig gyermek maradjon. Nina akkor is érezte, hogy az élet igazi értelme valójában nem ez, nem a játszótéren való futkorászás, és nem az iskolában elért eredmények adják meg az élet igazi szépségét, hanem az amit legbelül érez. Amit akkor érez, ha arra gondol,

hogy majd valaki úgy ér hozzá, hogy teljes testében beleremeg, vagy úgy néz rá, hogy testét elönti a forróság. Unalmas volt neki minden, ami a hétköznapokhoz tartozott. Unalmasak voltak számára az

egyhangú nappalok, az egyhangú hetek és hónapok. Várta már, hogy felnőtté váljon, és elkezdődjön

az az élet, amiről úgy gondolta, a szabadságot és a szenvedélyt jelenti majd. Fel akart nőni, önálló döntéseket szeretett volna hozni. Önállóan szerette volna eldönteni, mi az, ami jó neki, és mi az, amit egyáltalán nem tart fontosnak. Dühítette, amikor anyukája óva intette minden olyan dologtól, ami

igazán érdekelte, amikor nem engedték el azokra a születésnapi partykra, amiket az idősebb iskolatársai rendeztek, és dühítette az is, hogy csak nagyon ritkán mehetett át bármelyik osztálytársához vagy régebbi barátnőjéhez. Szülei azt gondolták, ha burokban tartják, ha mindentől megóvják, akkor biztonságban tudhatják őt. Nem számoltak azzal, hogy a kíváncsiság és a természetes fejlődés előbb– utóbb olyan erővel fog Ninából feltörni, amit elképzelni sem mertek.

Nina gyűlölte az iskolai egyenruháját, ami átlagossá tette őt, és gyűlölte a szeplőket, amik az orrán és az arcán huncutkodtak. Egyedüli dolog, amivel igazán meg volt elégedve, az a gyönyörűen

hátára omló mézszőke haja volt. Azt igazán imádta, azt gondolta, ez minden éke. Reggeli tükör előtt mindig elégedetlenül sóhajtott fel, mert csak akkor érezte magában a szépségét, mikor leomló

hajfürtjeit alaposan átfésülte, és azok selymesen fedték vállait. Talán, úgy érezte, a férfi érintése hasonló lehet, amikor vágyakozva simítja végig bőrét. Várta ezt az érintést, és várta türelmetlenül, mikor néz rá igazán úgy valaki, hogy forróság önti el.

Édesanyja óvta őt mindentő úgy, ahogy ezt egy rendes, vidéki anyukától el is lehet várni. Az

iskolába a reggeli iskolabusz vitte el, délutánonként pedig apukája vitte őt haza. Egyetlen dolog, amit engedélyeztek neki, az énekkar. Szívesen eljárt az iskolai énekkari próbákra, ahol az ünnepek alkalmával mindig igazi kihívásnak nézett elébe. Itt mutathatta meg egyedül, mennyire ügyes, és

mennyire alkalmas már a felnőttek életére. Úgy gondolta, ha az énekkarban bizonyítani tudja, hogy megállja a helyét, és kiemelkedően teljesít, meg fogja állni a helyét majd az életben is.

Az előadások után mindig tartottak az énekkari tagoknak egy kicsiny partyt, amire Ninát természetesen mindig elengedték. Ez volt az egyetlen, amit szigorú, vidéki szülei megengedtek neki.

Ezeken az összejöveteleken érezhette egyedül magát szabadnak. Bár a társaság itt bizony egyáltalán nem volt érdekfeszítő, hiszen mindenkit ismert már évek óta a környékről. Mindezek mellett azonban ez volt az az alkalom, amikor nemcsak a kortársaival lehetett együtt, hanem a kórusban szereplő

összes idősebb iskolatársa is jelen volt. Igaz, egészen visszafogott volt mindig a hangulat, de Nina mindig szemmel kísérhette így – ha távolról is – azokat a végzős fiúkat, akiket nagyon szeretett volna megismerni. Sosem vették őt észre, illetve akik próbáltak volna bátortalanul közeledni hozzá, azok a srácok leginkább mind az ő korosztályához tartoztak. Nina érdeklődését viszont ezek a bátortalanul próbálkozó srácok egyáltalán nem kötötték le. Ilyenkor mindig elhúzódott egy sarokba, ahonnan

minden számára érdekes és izgalmas fejleményt követhetett. Figyelte, ahogy a végzős fiúk becserkészik a végzős lányokat. Figyelte, ahogy alkalmanként egymáshoz érnek. Figyelte, amikor a

srácok egy-egy hajtincset kisimítanak épp aktuális beszélgetőpartnereik nyakából, nézte, ahogy a

kecses üvegpoharat átadva egymásnak összeérintik ujjaikat, és közben egymás szemében keresik a

közös vonzalmat. Hallgatta az idősebb lányok sztorijait, ahogy eldicsekedtek egymásnak, melyik

fiúval milyen kalandjuk volt, és nézte a párokat, figyelte a mozdulatokat, a vágy mozdulatait, a

simításokat a derékon, a vállon. Nézte a pillantásokat, ahogy a végzős iskolatársai egymás szemébe nézve perzselték fel maguk körül az egész apró világot az egész apró összejöveteleken.

Nina csak ezeken a partykon érezte jól magát valójában. Ezek a partyk adtak neki reményt arra,

hogy egyszer vége lesz majd egyhangú hétköznapjainak, és egyszer majd szabadon érezheti bőrén az

élet minden forró ízét épp úgy, mint a nagyobb, felnőttebb társai. Türelmetlenül várta a felnőtté válást. Értetlenül és megvetve figyelte szülei szürke hétköznapjait. Fogalma sem volt arról, szülei miért tartják olyan értékesnek az együtt eltöltött csendes vacsorákat, a nyugodt vasárnap délutáni sétákat. Megvetve nézte anyja és apja látszólag csak megszokásból való búcsúcsókjait, amik egy

másodpercnél sosem tartottak tovább. Nem volt tudatában annak, hogy a szülei szürke hétköznapjai, a hétköznapok folytonossága igazából otthonának melegét és biztonságát jelentik. Nem volt annak

sem tudatában, hogy a mindennapi apró, néha már gépies dolgok milyen jelentőséggel bírnak egy

ember életében. Nem látta és nem érezte fontosnak a hétköznapok nyugalmát. Mivel nem értette az

otthon biztonságát, fogalma sem volt, milyen a világ a biztonságos otthon nélkül. Egyáltalán nem is nézett fel szüleire. Megvetette az életük egyszerűségét, megvetette őket a hétköznapok

szürkeségéért, és megvetette őket azért, hogy eszük ágában sincs kilépni ebből a nyomorultnak

látszó, csendes életből, ami csak a napok elmúlásának megélését jelentette számára. Fogalma sem

volt arról, hogy ez a nyugalom és ez az egyensúly, ami az otthonát jelenti, ez valójában életének igazi bölcsője és fejlődésének igazi, biztonságos kis fészke, ha okosan használja. Nina forrófejű

kamaszként unalmasnak vélte ezeket a hétköznapokat, és ezért leginkább minden percet a

szobájában töltött álmodozással. Várta, hogy lehetősége nyíljon megszabadulni ebből az unalmasnak hitt pokolból, amit az otthonának hívtak.

Martin

A férfi, miután elejtett vadját hátrahagyta, még inkább megértette, hogy egyhamar nem fog az

erdő fogságából szabadulni. Még érezte a kislány puha bőrét az ajkán, érezte az illatát, és megőrült máris azért, hogy még egyszer érezze. Túl fiatal volt, túl édes. Nem fogja egyhamar elfelejteni,

gondolatai nem hagyták szabadulni bűnös tettétől. De nem a lelkiismeret bántotta, hanem a vágy, a vágy lett úrrá rajta újra és újra. Túl édes volt az emlék, túl édes volt az élmény. Ahogy haladt a fák és bokrok közt, az árnyékok nyúlánkabban kezdtek elterülni az erdő aljnövényzetén, a nap mintha

távolabbról világította volna meg az erdőt. Az idő az erdőben is rohant. Martin bolyongása most még céltalan volt, az időt semmi nem hátráltathatta, még az sem, hogy Martin gondolatai a patakparton maradtak, és egy pillanatra sem engedték elfeledni azt, ami történ. Martin, az egyre inkább szürkületbe hajló erdőben, csak a levegő lehűlésén érzékelte, hogy kezdett esteledni. A felhők

szigorúan, mint a bíróság kövér résztvevői ítélethozatal előtt, szigorúan gyülekeztek az égbolton.

Martin visszatért a valóságba, ahogy testét megdermesztette a hideg szél, és a valóság most az volt, hogy kell találnia egy menedéket, mielőtt leszáll az éjszaka.

Egy újabb órán keresztül járta az úttalan erdőt, a szürkület szinte már sötétbe hajlott teljesen, amikor megpillantott egy apró, düledező, korhadt falú faházat. Egy ablaka volt, amin persze nem volt üveg, és egy ajtó a viskó ajtaján. Valószínűleg egy vadász régi pihenőhelye lehetett, még mielőtt az idő kegyetlen fogsora rá nem vetette volna magát. Sötétség és dohszag honolt odabent, de ez Martin számára pont megfelelő volt éjszakai menedéknek. Egy pillanat alatt törte be a kis faajtót. Száraz, korhadt volt már az ajtófélfa, hamar engedett. Megkereste zsebében az öngyújtóját, és keresni

kezdte a kis helyiség szekrényében azt, amivel kicsi világosságot teremthet. Gyertyákat keresett.

Lassan ráégett a kezére az öngyújtó lángja, épp kezdett átmelegedi, amikor egy csomag régi újságpapírt talált. Az asztal közepére helyezett lábasba dobta, és meggyújtotta a papírköteget. A hirtelen támadt fény csak másodpercekig fog tartani, pontosan tudta, így igyekezett mindent felmérni. Ágy, takaró, egy szék ajtótorlasznak… Már alig pislákolt a fény. Megfogta a nyers faasztal mellett álló, korhadásnak indult szék támláját, beékelte a kilincs alá, és ezzel a mozdulatával eltorlaszolta az ajtót, hogy némi biztonságot nyújtson, míg álomba merül. A sötét kunyhóban szinte semmit sem látott már, de szeme lassan hozzászokott a sötétséghez, meg kereste a priccset, és

kimerülve vízszintesbe helyezte testét.

Egy újabb napot élt át, egy újabb éjszaka következik, és vár rá holnap egy újabb reggel.

Hajnalodott, mikor arra ébredt, hogy az ágakat nekicsapja a szél a faház oldalának. Esett az eső.

Örült, hogy szárazon töltheti a hajnalt, a reggelt. Éhség mardosta gyomrát, de a fáradtság a bizonytalanság súlyától nem engedte, hogy talpra álljon még. Az eső csendes zuhogása

megnyugtatta, újra elszenderült.

Kopott, szürke szövetnadrágja, piszkos, helyenként elfeslett fehér inge arról árulkodott, hogy

nem olyan rég még normális körülmények közt tengette mindennapjait. Hosszú, gesztenyebarna,

göndör haja, nagyra nőtt körmei viszont azt üzenték, hogy mostanában nem megy jól a sora. Lassan

szakállba ereszkedő, sűrű borostája és napsütötte bőre leginkább egy hajótöröttre emlékeztetett.

Mélyen aludt, a mindennapok és jövője bizonytalansága fárasztó volt számára.

Martin, aki most az erdő közepén mélyen aludt egy faházban, azelőtt kényelmes életet élt. A

szülei házában lakott, ami természetesen nagy és tágas volt. Harminchat éves már elmúlt, hogy

szüleivel élt, ez az Ő korában nem volt megszokott, de mivel a szülei igen jómódúak voltak, sokat utaztak, szinte egyedül élvezhette a ház minden kényelmét. Nem volt más dolga, mint hogy eljár a

belvárosi öreg, kopott kaszinóba esténként, és pókermeccseket nyer. Volt, hogy nyert, és volt, hogy

veszített.

Az egyik este épp vesztésre állt. A zártkörű pókerpartin régi, öreg barátok vették őt körül. Nem

maradt már semmi pénze, így hát az utolsó körben a szülei házát tette fel tétnek.

Veszített.

A fehér ingben, borotváltan, nemrég még magabiztosan játszó Martinból hirtelen esetlen, nincstelen senki lett. Kétségbeesve nézett szét maga körül. Nem veszíthet el mindent! Ránézett a

körülötte ülő és bárgyúan, gúnyosan mosolygó barátaira, és minden elsötétült előtte. Hogyan megy

így haza, és egyáltalán mi ez az egész!? Hiszen ez csak játék volt! Nem vehetik el az otthonát! Az asztal bal sarkán hevert az egyik öreg, kopaszodó cimborája szivarvágó kése. Nem volt túl nagy, de a célnak, amit elborult elméje jó ötletnek vélt, éppen megfelelt. Olyan hirtelen mozdulattal kapta fel a szúróeszközt, hogy minden leborult az asztalról. A következő pillanatban pedig a hozzá legközelebb ülő barátja nyakába szúrta a kést teljes dühvel és kétségbeeséssel, aztán ugyanolyan erővel szúrta meg még egyszer. A másik három férfi döbbenten nézte, mit művel az ő régi jó barátjuk, de aztán a következő mozdulattal a kicsi szerszám már a másik férfi ütőerét vágta szét. Két test borult az

asztalra, míg másik két férfi hirtelen felállt az asztaltól, és menekülni kezdett. Martin utána nyúlt az egyiknek, visszarántotta, és újra szúrt. A vér a férfi nyaki ütőeréből a kezére folyt. Tudta, hogy vége van. A negyedik férfi lélekszakadva rohant ki a pókerszoba ajtaján végig a folyosón, végig a báron és ki az utcára. Verejték folyt arcáról, hátáról, és futás közben semmi nem járt a fejében, csak hogy megmeneküljön.

Martin meredten állt a pókerszoba közepén a véres vágószerszámmal a kezében. Aztán maga

köré nézve látta a három mozdulatlan testet. Rá kellett döbbennie, hogy ez sem volt jobb megoldás, mint az előző. El kellett tűnnie.

Szürke volt az idő, a felhők nem hagyták, hogy a nap keresztülsüssön rajtuk. Nedves volt minden,

a föld, a falevelek. A kicsi patak megduzzadva és mérgesebben zubogott, mint tegnap ilyentájt.

Megtelt a medre, alig fért bele.

Nina esőkabátjáról csöpögött az esővíz. Maga alá hajtotta a műanyag kabátot, és leült a patak

partra épp, ahogyan tegnap, csak a lábát nem lógatta bele a patak vizébe. Valójában tudta, hogy nem fog ugyanaz megtörténni, tudta, hogy hiába várja támadóját, az ma már nem fog lesben állni. De

csend volt, és most épp erre volt szüksége. Emlékezni akart mindenre, ami itt történt vele. Becsukta szemeit, és várta, hogy emlékei megjelenítsék, amit elmulasztott ájulása miatt.

Várt, magába szívta a nedves, friss levegőt, hallgatta a madarak csivitelését. Aztán fázni kezdett.

Lassan áthűlt a törékeny teste. Nem akaródzott felállnia, nem akarta a hétköznapokat.

Feltámadt a szél ismét. Úgy döntött, haza kell indulnia.

Hazafelé már pontosan tudta, hogy meg fogja keresni a férfit bármi áron is. Nem múlt el pillanat, hogy ne a támadója járt volna fejében. Nem volt perc, hogy ne a férfira gondolt volna, aki magáévá tette úgy, hogy nem emlékszik semmire.

Martin ébredezett. Dél körül volt már, az éhségtől már kegyetlenül korgott a gyomra, nem hagyta

aludni. Feltápászkodott a kemény heverőről, és körbenézett. Túl sok mindent nem talált. Poros

edények, poros evőeszközök. Valójában az egész faviskó használhatatlan kacathalom volt. Nem talált semmit, amivel éhségét csillapíthatta volna. Így hát nem gondolkodott túl sokat, becsapta maga

mögött az ajtót, azt, ami még tegnap este a menedéket jelentette neki, és elindult újra a semmibe.

Odakint nem volt túl jó idő, egy szál ingében hamar megérezte a szél friss erejét. A tegnaphoz

képest a nyirkos nedves levegő nem derítette jobb kedvre. Mivel fogalma sem volt, az erdő mennyire nagy, és ő épp melyik részén van, úgy döntött megpróbál visszaevickélni a patakhoz, oda, ahol

tegnap mennyei élményben volt része. Az biztos, hogy a kislány nem lehetett túl messze a szülői

háztól, és ha ő a közelben lakik, talán talál ott normális ételt, esetleg titkon kevés menedéket. Ott talán tud majd egy keveset tájékozódni arról, pontosan hol is van, és merre érdemes tovább indulnia.

Ahogyan tegnap is, ma is egy jó órát át tartott az út a patakig. Mivel az eső az éjszaka mindent

eláztatott, mindene csurom víz lett, mire visszaért a patakhoz. A tegnapi helyszín nem árulkodott semmiről, nem volt semmi jele annak, mi is történt ott előző nap. Arra gondolt, elindul a patak

mellett, amikor neszt hallott. Közeledik valaki. Nem számított arra, hogy ilyen gyorsan újra látja tegnapi áldozatát. Nem moccant. Megfeszülve figyelt és várt. Várta, hogy a kislány kit hoz magával, hogy a helyszínt jöttek-e vizsgálni, vagy csak a szüleinek vagy a barátainak mesélte-e el a tegnap történteket. Várta a kísérőket. De nem volt senki más, csak a kislány egyedül. Leült az esőkabátjában a patak partra épp, mint ahogyan tegnap. Martin nem mozdult, megfeszült minden porcikája, és arra összpontosított, észre ne vegye őt a kicsi lány. Nem akarta elárulni magát, most sem akarta elijeszteni. Várt.