Pávlisz Anna

Az Istenek köztünk élnek

Zöld Anyó

Kiado: Énkiadom.hu

2016

Minden jog fenntartva!

ISBN: 978-963-317-267-4

ZÖLD ANYÓ

Az asszony nehezen lélegezve ért fel a hegytetőre. Ilyen magasságban már elég ritka a levegő. Öreg tüdeje keményen dolgozott, mint egy gőzgép. Vén, szálkás fenyő állt a tetőn. Ő volt a környék egyetlen fája. Körülötte kövek és kövek. Az éghajlat rendkívül zord volt, a hőmérséklet pedig alacsony, az asszony mégsem fázott. Fáradtan dőlt neki a fának, melynek öreg sejtjei életet sugároztak, ellentétben az övéivel, melyek halálra voltak beprogramozva.

Ez volt az asszony úti célja, a végső állomás. Mint ősidők óta oly sok elődjének. Fáradt szeme végigtekintett a tájon. Messze alatta a sziklás hegység aljában fenyők, lejjebb egyre bujább növényzet. Most távolinak tűnt neki. Csak a szél zúgását hallotta.

Kihúzta magát, még egyszer, utoljára. Megtört termete még őrizte hajdani kedves szépségét.

– Jövök már! – suttogta. – Itt vagyok, anyám! A feladatot elvégeztem!

Lassan leereszkedett a fa tövébe. Ücsörgött kicsit, majd lefeküdt a földre. A vén fa megrezdült.

– Pihenj csak! – hallotta a suttogást. Lehet, hogy a szél volt?

Nézte öreg göcsörtös kezét, mennyire hasonlít a fa törzséhez. Érzékszervei, melyek az utóbbi időben már eltompultak, most mintha újraélednének. Remegések futottak át a testén. A hallása is kifinomult. Hangokat hallott. Érzékelte a fa minden rezdülését, melynek évgyűrűiben mint egy hatalmas könyvben a betűk, molekulák milliárdjai épültek be, miután körbejárták a földet. Az asszony ismerte már mind a történeteket, de vágyott rájuk, mint egy gyermek az esti mesére. Utolsó leheletének szén-dioxid-molekulái elérték a levelek szélét, és bekerültek a növény keringésébe. Tudata lassan merült el az öreg fa meséiben.

Az égen vadul cikáztak a felhők. Színük fekete, fehér, vörös színekben játszott. Meteorok csapódtak be, hatalmas pusztítást végezve. Nyomában földrészek emelkedtek ki a mindent beborító tengerből. Terjedt a növényzet, zölddel takarva be a szárazföldeket. Az ég színe lassan kékre váltott. Apró rovarok vándoroltak, majd hatalmas csordák vágtattak sebesen. Vad kavalkádnak tűnt az egész, az asszony elméjében mégis kitisztult. Tudata számokká, képekké formálta a rezgéseket, ezt az egyetemes nyelvet, melyet minden élőlény megért.

Lassan, mint egy film, peregtek az események az asszony kihunyó elméjében. Látta a saját életét, együtt sok más élőlényével. Érezte, mennyire porszem volt ebben a hatalmas kavalkádban. A legkisebb hangya születése ugyanolyan fontos esemény volt a történetben, mint egy vulkán mindent elsöprő kitörése.

Látta, mint sodorja végveszélybe az elbizakodott emberiség ezt a tökéletes összhangot és látta a halálukat is. Úgy tűntek el az élet színpadáról, mintha ott sem lettek volna.

Hosszú emberi életének 128 éve alatt hatalmas változásokon esett át a Föld. Számos gyermeke, unokája, dédunokája járta a világot. Munkájuk nyomán erdők sokasága nőtt ki a háború sebezte, természet tépázta földön. Elsivatagosodott tájak új életre keltek. Virággal borítottak mindent amerre jártak. A Föld éghajlata lassan megváltozott. Az egyre gyarapodó növényzet nedves, páradús felhőket küldött az égre, és a pusztuló ózonpajzs lassan megvastagodott. A Föld sebei gyógyulni kezdtek. A sivatagok helyét kövér szavannák vették át, az esőerdők pedig visszafoglalták az őket, megillető helyet.

– Nem voltál te porszem, kicsim! – Mintha Matuzsálem hangját hallaná. – Köszönöm neked mindazt, amit tettél! Köszöni neked az Élet!

Hallgatta a vén fa duruzsolását, és érezte, amint továbbadja a hírt társainak: „Haldoklik a vén Zöldanyó.” Láthatatlan hullámok terjedtek szét, mint a víz a tóba dobott kő körül. Elindultak az erdő felé, és miután elérték az első fákat, szétoszlottak. Minden fa továbbadta a következő fának. Még soha nem sikerült ennyire tisztán érzékelnie ezt. Valami éteri kommunikáció volt, az élet zenéje, és teljesen lenyűgözte. Szóval ilyen?! A rovarok, madarak riadtan reppentek fel, az állatok felkapták fejüket. Hallotta távoli városok hangját, és érezte, ahogy a kontinensen végigfut a rezgés. Egyre erősödött, majd hirtelen csend lett. Az asszony rájött, hogy a hullámok megegyeztek szíve dobbanásával. Egyszerre megérezte az egyet, az egészet, ezt a hatalmas egységet. És megértett mindent, amit idáig csak sejtett.

– Igazam volt! Mindenki érzi! Mindenki tudja. És már nem tudom ezt nekik elmondani. Figyeljetek kicsit! Ti is látjátok! Ti is halljátok! Mondd el nekik, anyám! Hiszen mi egyek vagyunk!

– Tudják már, kicsim. Tudják már! Csitt! Aludj, kedvesem!

– Testem a testeddel, lelkem a lelkeddel egyesüljön! Mert egyek vagyunk mi mindannyian! – suttogta az ősi szöveget. Ezek a szavak azonban már nem hagyták el az ajkát. Csak rezgések voltak. Az értelem utolsó foszlányai.

A zord idő ellenére hamar bomlásnak indult. Nedvei lecsorogtak a fa gyökeréhez. Testét a rovarok kezdték felbontani, csontjait a madarak hordták el. Egy hét múlva nyoma sem volt annak, hogy itt egy ember halt meg. A környéken azonban három új magonc kezdte meg életét. Matuzsálem gyermekei voltak. A friss üde kis gallyak vidáman lengedeztek a szélben. Az ősi történetbe beépült egy új elem. Emlékek száguldottak át a nagy közös információs utakon egy ember életéről. Történetek. És ezek a történetek változatlanul keringtek tova a végtelennek tűnő időben.

MÚMIÁK

Vilcabambában{1}, lelkesen ásott egy kis csoport egyetemista. Az idő hideg volt és száraz. Ez volt az oka, hogy ők itt voltak. Az időjárás és a helyi temetkezési szokások. Az itt eltemetett holtak nem porladtak el. Mumifikálódott tetemük évszázadok múlva is őrizte emberi alakját.

Péter tagja volt annak a kutatócsoportnak, amelynek célja a világ legnagyobb DNS-gyűjteményének a létrehozása. A cél: feltérképezni a Föld eredeti benépesítését. Miután ez a National Geographic Society és az IBM közös projektje volt, bőven megfelelt az ő genetikai, antropológiai kutatásainak.

Kedvenc témájához keresett itt inka múmiákat. És talált is bőven. A városka főterén, bárhol leástak, bebugyolált holttestek bukkantak a felszínre. Olyanok voltak ezek a csomagok, mint valami gubó. Egyiknek-másiknak álfejet is készítettek vászonból. Kuglibábuhoz hasonlítottak. Szép sorban feküdtek a földön. A helybéliek körbeállták őket. Vigyorogva nézték a serény munkálatokat. Némelyikük a fejére mutogatott a szomszédjának, nevetve, hogy buggyantak ezek az alakok. Idősebb asszonyok azonban rosszallva csóválták a fejüket.

– Nem helyes a holtakat háborgatni.

Véletlenül találtak erre a temetkezési helyre. Egy vállalkozó úgy döntött, hogy bővíti a főtéren álló üzletét, melyben alpaka szőrért és kukoricáért cserébe Coca-Colával meg chipsszel látta el a helybélieket. Az építkezés folyamán egyre több holttest került a felszínre.  A tetemek talán magyarázatot adnak arra, honnan származnak az itt élő emberek. Az emberiség vándorlását vizsgálva kiderült, hogy a Dél-Amerikát lakó indiánok nem ugyanaz a népcsoport volt, mint az észak-amerikaiak.

Míg Minnesota, Michigan, Ontario indián népe bizonyítottan a jomonoktól{2}, az Alaszkában és Északnyugat-Kanadában élők meg kínai ősöktől származnak, a dél-amerikaiak semelyik ázsiai néppel sem mutatnak hasonlóságot, valószínűleg azért nem, mert túl régen elszakadtak ázsiai őseiktől.

Reménykedtek, hogy Moszkva, Szentpétervár és Novoszibirszk múzeumaiban találnak majd olyan ősi koponyákat, amelyek rávilágítanak ennek a csoportnak az eredetére. Ez azonban a politikai helyzet miatt idáig nem nagyon volt kivitelezhető.

Tizenkét holttestet ástak ki eddig, és lejárt az engedélyük. A gubókat teherautóra tették, és beszállították az egyetem raktárába. A pénzük is fogytán volt. A csapat élelmezését már csak két napra tudták megoldani.

Az utolsó napon az egyik helybéli férfi odaoldalgott Péterhez. Fontoskodva hívta félre. Dőlt belőle a kukoricapálinka szaga.

– Padre. Akarsz még holttesteket? Tudok egy helyet, ahol van belőlük még, és ásni sem kell.

Pétert csábította az ajánlat. A férfi nevetségesen kis összeget kért, és ez a kerülő nem okozott nagy kiesést. Az út úgyis arra vitt haza. Mit veszíthetnek?

A hely egy barlang volt. Szűk bejárata akkor tárult fel, mikor a férfi elgörgette onnan az azt takaró követ. Soha nem tűnt volna fel az avatatlan szemeknek. Naponta haladtak el mellette az úton, és nem gondolták, hogy az a pár poros szikla ekkora barlangot rejt.

Péter hason csúszott be a nyíláson. Eszébe jutott, hogy tán kígyófészekbe mászik egyenest, de az izgalom, hogy mit rejt a barlang mélye, nagyobb volt a félelménél. Bent döbbenten látta, hogy egy ősrégi temetkezési helyre bukkant. Csak két batyu volt itt, de azok valahogy mégis mások voltak. A takarók színe és formája nem hasonlított az eddigiekhez. Szíve hangosan kalapált. A két holttestet szemlátomást nagy becsben tarthatták, mert a körülöttük lévő kegytárgyak különböző korokból származtak. Valószínűleg arany tárgyak is lehettek itt, de azokat már hasznosították az élők. A legfeltűnőbb azonban mégis a friss virág és az ételek, melyek nem látszottak réginek. Sőt nagyon is maiak voltak. Sok égetett agyag formája sem hasonlított az összes eddigi ismereteihez. Egy idegen kor idegen hagyatéka volt. Valami ismeretlen kultúra eddig fel nem fedezett nyomai. Leginkább az orosz sztyeppéken látott hasonló tárgyakat. De azoktól is különbözött kissé. A formák, amiket a korsókra festettek, nem az inka időkből származtak. A tányér, melyen friss gyümölcsök, pirított kukorica és frissen sült lepények voltak, élő rokonokról árulkodott.

Lassan megtelt a barlang érdeklődőkkel. Nézegették a falra festett formákat, és egy kukkot sem értettek az egészből.

– Ezek nem inka múmiák – szólalt meg egy srác.

– Nem bizony! És hogy mik, az csak akkor fog kiderülni, ha kibontjuk ezeket a hercig kis kuglibábokat.

– Talán nazca{3} múmiák! Azok már i. e. 2000-ben is igen magas fejlettségi szinten éltek.

– Nem hiszem, hogy azok. Nézd meg a kerámiákat. Kerek fejekkel ábrázolták az embert. A nazcák eltorzították a fejüket.

– Na, gyerünk pakolni, fiúk!

Már a kocsin voltak a kincsek, mikor egy idősebb asszony közeledett kosárral a fején. Két keze a csípőjén volt, és a terhét a fején egyensúlyozta. Mikor felismerte, hogy mi történik, nagyot ugrott. A földre zuhant kosárból szerteszét hullottak a kukoricacsövek. Spanyolul kezdett rikácsolni.

– Mit csinálsz itt, Pablo? Verjen meg az Isten! Megzavartad a nyugalmukat! Eladtad az őseidet! Megbüntetnek ezért az Istenek megládd! A nyavalyás pia! Egy éven belül elpusztulsz, szerencsétlen!

– Rakjátok vissza! Rakjátok vissza! Titeket is elvisz az ördög!

Aztán valami ismeretlen nyelven kezdett el gajdolni. Péternek úgy rémlett, hogy hallotta már ezt a nyelvet valahol. Nem kecsua{4}, de mégis ismerős.

Valaha járt egy nyelvész lánnyal, akinek az ismeretségi körében volt egy megszállott tudós. Bolondériája volt, hogy a földön található összes nyelvet, holtat és élőt számítógépre vitte, és különböző kódokkal látta el, aztán addig csűrte-csavarta, míg kijött egy furcsa végeredmény. Nem az, amit várt. Azt gondolta, hogy megtalálja az összes, ember alkotta nyelv közös eredőjét, és talán megalkotja az egyetlen beszélhető nyelvet, amelyet majd minden ember könnyedén megért. Az eredmény azonban megdöbbentette. A különböző nyelvek annyira hasonlítottak egymáshoz, hogy könnyen megtalálható volt a közös eredet{5}. Ez az eredet egészen a mezolitikumba vezetett, a kőkorszakot megelőzve. Több népcsoport beszéli ma is szerte a világban. Szerkezete alig változott. Ilyen volt a szívének oly kedves magyar, és a kecsua. Mindkettőt anyanyelvi szinten beszélte.

Volt azonban még egy nyelv, amely sehova sem illett. A yanomani{6}. Ez az indián nyelv, melyet az Amazonas menti erdőkben gyűjtöttek, túl logikus. Túlságosan számítógép ízű. Egy 1950-ben felfedezett népcsoport még mindig használja.

Mindez beleillett abba a gondolatsorba, amely egyébként is izgatta. A dél-amerikai indiánok valami más népcsoport. Megszerezte a könyvet, és megtanulta, de még soha nem használta. Nem gondolta, hogy valaha is megszólal ezen a nyelven. Azért nem értette. Próbált odafigyelni. Ha erősen koncentrált, fölismert pár szót, ami megborzongatta.

– Mama Runtu! Édes földanya! Bocsáss meg! Ne pusztítsd el a fiaidat! Napisten, drága urunk bocsáss meg! - És csak mondta, mondta a magáét.

Péter még hallgatta volna szívesen az öreg indián asszony karattyolását, de a fiúk gúnyolódni kezdtek rajta. Jobb, ha indulnak. Különben is volt valami baljós a hangjában, amit nem tudott megmagyarázni. Eszébe jutott a Fáraó átka. Elszégyellte magát. A kocsi elindult, és ő nézte a távolodó emberi alakot. Sokáig hallotta még az ismeretlen szöveget, melyből kihallatszott mindig ugyanaz a két szó. Mama Runtu. Kis tojásanya, fordította le magában. 

– Ki a fene lehet az a Mama Runtu?

Nem hagyta nyugodni ez a név. Volt egy ilyen nevű asszony az inka történelemben: a szerencsétlen véget ért Atahualpa{7} édesanyja. De mi köze lehet ennek az asszonynak ehhez a két hullához? Csak nem az ő holtteste az egyik? Talán a másik Huayan Capak{8} lehet? Itt nyugszik a Nap Fia? Hiszen hajdanán az összes múmiát elégették a szerzetesek,.

Nem! Ezek régebbinek látszottak. És az anyag, amelybe tekerték őket, sehogyan sem illett ide. Sem a mintája, sem az anyaga nem volt ismerős.

Otthon aztán megkezdte kálváriáját a holttestekkel. Először nem talált megfelelő tárolóhelyet nekik, aztán meg nem kapta meg a labort a vizsgálatok elvégzéséhez. A pénz nagy úr, és neki ebből volt a legkevesebb. Így aztán a múmiák légmentes zsákokba kerültek, és az egyetem pincéjében sorakoztak az egyik sarokban.

Időközben Pétert meghívták Michiganbe előadónak, és az anyagilag igen kedvező ajánlatnak nem tudott ellenállni.

Az élet ment tovább, és megfeledkezett a tetemekről.