Pergel Zsolt

A fájdalom gyönyöre

2015
Minden jog fenntartva!

Copyright

„© Pergel Zsolt, 2015
© Ekönyv Magyarország Kft., 2015

Sok évvel korábban…

Felszívott két csík kokaint a falról lehajtott rugós falitükörről. Egy másodperccel később összeszedte a bátorságát és lépett. Szó szerint. Kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, megigazította a fekete bőrmaszkot a fején, aztán elindult. Tudta, hogy innen már nem fog visszafordulni, meg fogja tenni azt, amire oly régóta vágyott.

– Gyere csak, ne félj! – kuncogott kedvesen egy hosszú barna hajú lány mind a huszonvalahány évével, a dupla franciaágy vörös ágyneműs tengerén lebegve. Csuklóján és a bokáján egyszerű krómbilincs tartotta fogva, de nem látszott rajta, hogy ez esetleg zavarná. Főleg, mert kissé megbuherált, kulcs nélkül is nyitható mivoltukban könnyen elérhetővé tették a szabadulást gond esetén.

Kéjesen vonaglott, felkínálta magát. Szép volt, formás, a férfiak álma. Azonban voltak olyanok, akik a felszín alatt valami mást kerestek, valami vadabbat. Amiért persze minden pénzt hajlandóak voltak megfizetni, ahogy ez a mostani vendége is.

Hivatásszerűen foglalkozott a szexuális örömszerzéssel, ezért nem volt egy gátlásos fajta. Amikor tehát legújabb kuncsaftja felhívta telefonon és időpontot egyeztettek, miután tisztázták az elvárt szolgáltatást és annak ellenértékét, már előre felvázolta magának az est történéseit. Több koreográfiát dolgozott ki az idők során, amelyeket kombinálva, minden alkalommal a mennyekbe röpíthette partnereit. Az enyhe dominancia viszont ez idáig alig szerepelt a kívánságlistán, elkerülte a szex ezen műfaja. Emiatt most ő is kíváncsian várta a folytatást.

– Nagyon szép vagy, Christine. Kábítóan szép – jött egy kissé esetlen, határozatlan bók a férfitól, akinek nem látta az arcát, de a hangja és a mozdulatai alapján olyan harmincöt körülire saccolta. Előbb érkezett, mint ő. Már itt várta őt a motelszobában, és mire feltipegett az emeletre a roppant szexi kis ruhájában és a magas sarkú körömcipőjében, addigra felkerült a maszk, jótékonyan elfedve az elfedni valót. Az inkognitó, ha az ügyfél kéri, mindenképpen kijár, kérdések nélkül.

– Ó, köszönöm! De azért túlságosan el ne kábulj és tudd, hol a határ. Nem vagyok egy célhardver, még nekem is új ez az egész.

– Elvállaltad, nem? – kérdezte tétován az arc nélküli alak.

– Ki tudna nemet mondani arra a rengeteg pénzre, amit felkínáltál?

– Neked ezek szerint mindened a pénz? Biztosan benned is van némi vonzódás a sötét erotikához.

– Nem igazán. De figyelmeztetlek, már ketyeg az óra, úgyhogy ha csak beszélgetni akarsz…

– Nem kell figyelmeztetni semmire. ÉRTED?

– Igen, uram! – váltott azonnal, profi módon a lány. Lesütötte szemét, alig vett levegőt, minden porcikájából az alázat, a feltétel nélküli elfogadás áradt.

A férfi nagyokat nyelt, szíve erősen kezdett verni, szinte dübörgött a mellkasa. A tény, hogy végre szabad utat engedhet az eddig oly fájón elnyomott és visszafogott vágyainak, frenetikus érzés volt. Habár egészen pontosan nem volt tisztában önmagával, azt mindenképpen tudta, merre is induljon el. Megmarkolta a lány feszes bal combját, jó erősen, fájón.

– Maradandó nyomokat nem okozhatsz! – szisszent fel az exkluzív örömlány, de nem volt dühös. Amikor egy férfiállat beindul, gyakran túlságosan is nagy a hév, nehéz kontrollálni a cselekvést. Így hát visszavéve az alázatos szerepet, tovább játszott.

– Igyál pezsgőt – szólt a férfi, inkább kérőn, mint utasítón. Nem uralta még kellően a cselekvéseit, az ösztönök még nem törtek fel belőle igazán.

Christine soha nem ivott a kuncsaftok által hozott vagy felkínált italokból, mert semmiféle belekevert kábítószerrel nem szándékozott kapcsolatba kerülni. Jelenleg azonban egy bontatlan üvegről volt szó, ami ott állt az ágy melletti kisasztalkán, gyöngyözően párásan, hidegen… Ivott hát.

Öt perccel később már nem volt magánál. Kiütötte a felbontott, majd az újra visszazárt üvegbe befecskendezett szer. De a férfi sem volt már teljesen önmaga, mostanra képtelenné vált bárminemű racionális gondolkodásra, cselekvésre. Bármit megtehetett a lánnyal, és ettől a mámoros hatalomérzettől teljesen elvesztette a fejét. Az elsőre csak erős markolások a testen nagyon hamar átmentek kisebb ütésekbe, míg végül már kimondottan csépelte, ahol érte. Hamar kifáradt, a magatehetetlen lány nyöszörgött, a kábulatot mintha kezdte volna eloszlatni a fájdalom. Megmozdult, orrából és a szájából vér serkent. Forgott vele a szoba, kezdett elveszni a sötétségben.

Ugyanekkor a férfi már csak a nadrágjában lüktető erekciójára tudott gondolni. Kioldotta a nadrágszíját, majd hasra fordította Christine-t. A fekete csipkebugyit kapkodva, türelmetlenül rángatta le, miközben nyála lefojt a maszk szegecses, lakkbőr felszínén, és az ingére cseppenve sötét foltot képezett.

Minden finomkodás nélkül próbált behatolni a lány vaginájába. Nehezen ment, síkosítóért kellet nyúlnia a fiókba, amit természetesen már jó előre odakészített, hiszen alaposan átgondolta a mai nap lehetséges kimenetelét. Minden alternatívát figyelembe vett, ám önmaga reakcióját nem volt képes tökéletesen megjósolni. Nem így tervezte, nem pontosan ezt akarta, de azonnal képes volt váltani és az új irányba folytatni az est történéseit. Alantas kéjvágya felülírt mindent, amit a még megmaradt józan esze próbált volna előtérbe hozni, igyekezvén visszatéríteni őt a helyes útra. Nem tudott gondolkodni, vitték előre az elszabadult ösztönök.

Élvezte az uralmat, élvezte a puha, meleg női testet és legfőképp élvezte, hogy fájdalmat okozhatott. Büntetlenül, következmények nélkül. Igyekezett, hogy elnyújtsa a dolgot, ám az erős, intenzív és főleg új tapasztalat alig néhány másodperc alatt a csúcsra juttatta. Nagyokat nyögve borult rá a lányra, belefúrta arcát annak kókuszillatú hajába. Ezelőtt még soha nem tapasztalt ekkora mértékű kielégülést, hiába volt dolga, főleg a pénzének köszönhetően, számtalan nővel.

Miután elmúlt a bódulat, a beteljesülés utáni üresség kijózanította kissé, és ismét két lábbal állt a talajon. Levette a maszkot, remegő kezekkel dobta félre, majd miközben rendbe szedte ruházatát, igyekezett nem nézni az ágy felé, ahol csak alig hallhatóan lélegzett az áldozata. Erőtlen szuszogás keveredett az apró nyögésekbe. A kábulat erős ködén át ennél több reakció nem is volt várható. A lány kikapcsolt, szétesett, eszméletlenül lebegett a semmiben.

Végül nem tudta tovább halogatni a dolgot, a lelkiismerete felülkerekedett, és hátra fordulva konstatálta a tényeket. A lepedőn, a félregyűrt ágyneműn, mindenhol kisebb-nagyobb vérfoltok árulkodtak a történtekről, a magatehetetlen test szétvetett lábakkal, kicsavart karokkal feküdt. Ekkor a férfi már felfogta, hogy baj van. Immáron tiszta tudattal, kissé undorodva magától, megszeppenve szemlélte az eredményt. Kiengedte magából a bent lakozó szörnyet, és ennek bizony komoly következményei voltak. De azt is be kellett magának ismernie, hogy istentelenül jó volt, minden pillanatát élezte.

Remegő kezekkel telefonált, segítséget kért, és kapott is hamarosan, mert barátja, aki jó néhány évvel volt fiatalabb nála, alig negyed óra múlva már meg is érkezett. Halványszürke, laza sportzakót viselt, fehér teniszcipővel. Idegesen, de mindenképpen határozottan, tettre készen ált meg a szoba közepén. Felmérte a terepet, akár egy katonatiszt, majd közölte, ami már régóta a begyében volt:

– Ugye megmondtam, hogy ne kokózz közben, mert el fogod veszteni a fejed. Ugye megmondtam?

– Igen, igazad van, de… de annyira jó volt. Istenem! Ez mindent megért.

– Még ezt is? – intett a már ismét életjeleket mutató prosti felé kioktatóan. – Meddig kell még takarítanom utánad? Ráadásul ez most tényleg túlmegy minden határon. Muszáj volt ennyire elintézned ezt a szerencsétlen kurvát?

Azonban egy barát az mindig barát, tehát nem kötekedett tovább vele, hanem azonnal a megoldáson kezdett gondolkodni, amit gyorsan meg is talált. Abban biztos volt, hogy a maszk miatt valószínűleg nem derülne ki társa kiléte, de mindenképpen biztosra akart menni, ezért telefonált a dílerének. Anyagot kért tőle, amit intravénásan tervezett beadni a lánynak, akit legalább két napig kábulatban akart tartani. Remélhetőleg a sokk, ami érte, a kábítószerrel elegyítve, csökkenti a emlékezőképességét ezzel a csúnya estével kapcsolatban. Egy jó kis emlékezetkiesés kapóra jött volna.

– Derek majd segít. Mindjárt jön – közölte halkan, és betakarta a még mindig meztelen testet. Aztán eszébe jutott még egy fontos kérdés: – Bele is élveztél?

– Igen, de gumiban – jött a válasz bólogatva.

– Még szerencse, hogy nem hagytál benne DNS-t.

Azonban a segítség mibenléte nem tette boldoggá barátját, aki idegesen kérdezett vissza:

– Az a bizonyos Derek jön?

– Miért? Szerinted hány Derekkel állok kapcsolatban, aki hétvégi partidrogokat ad nekem?

– De hát ő egy… Szóval, tudod… Az én pozíciómban egy ilyen ismeretség…

– Mindazok után, amit nemrégiben elkövettél, te még azon aggódsz, hogy hamarosan egy…

– Egy pedofil kábszeres fog idejönni! – vágott közbe az idősebb, de sármos, jóképű férfi, aki nem tűnt egy veszélyes valakinek, inkább a nők kedvence szerep jutott eszébe mindenkinek, aki ránézett. Viszont az csak a külső, szirupos máz volt, mert vagyona és a társadalomban betöltött pozíciója megkövetelte, hogy ezt mutassa kifelé. Na de az igazi vágyai, a sötét vágyai… Azok juttatták ide, ebbe a kellemetlen helyzetbe.

– Soha sem ítélték el – nézett rá társa sokatmondóan.

– Inkább hagyjuk! Koncentráljunk inkább a problémámra, most ez a legfontosabb.

Megmentőjük alig félóra múlva már ott is volt. Nagydarab, pocakos, de mindezek ellenére fürge mozgású férfi érkezett a motelszoba fagyos légkörébe. A lány már egyre sűrűbben és főleg egyre hangosabban nyöszörgött, ahogy kezdett magához térni. Próbáltak újra pezsgőt erőltetni bele, de sikertelenül.

– Úgy látom, éppen időben érkeztem – köszöntötte a két férfit Derek. Baseballsapkáját a homlokára tolva mérte fel a helyzetet: – Itt tényleg nagy buli lehetett nemrég. Azt hittem, csak vicceltek, amikor telefonon felvázoltátok a helyzetet.

Megvizsgálta Christine még ebben az állapotban is kívánatos, tökéletes testét, majd hümmögve kezdett el kotorászni az övtáskájában. Szépnek találta, csak kicsit idősnek. A sokkal fiatalabb, kamaszosabb lányokért rajongott, még ha a szexnek eme formája törvénytelen volt is.

– Akkor elsőre talán maradjunk a piszkos anyagiak elrendezésénél. Megkaphatnám a pénzemet?

Miután a bankók gazdát cseréltek, Derek steril fecskendőt, tűt, vékony gumicsövet, fémkanalat, öngyújtót tett az asztalra, valamint egy kis zacskót, fehér porral. Végezetül pedig elmagyarázta, miként is kell szakszerűen beadni intravénásan az anyagot.

– Nem tennéd meg, hogy… – próbálkoztak rávenni a folytatásra, ám ő erősen hárítva, a fejét ingatva széttárta karjait.

– Az egy dolog, hogy hozok nektek cuccot, de részt venni konkrétan nem akarok semmiben sem, és tudni sem akarom a továbbiakat. Különben is, nekem még fel kell készülnöm valamire. – kacsintott a fiatalabbikra. – Leléptem.

Az ajtó becsapódott mögötte, hátra sem fordulva sietett el. Már nem látta, ahogy jó egy perc töprengés után a két férfi tétova mozdulatokkal nekikészülődik a számukra kellemetlen szemtanú vagy áldozat ismételt elkábításához. Ezúttal azonban keményebb eszközt szándékoztak bevetni a korábbi kis extra altató helyett. Hosszú órákon át figyelték és adagolták neki a szert.

Felváltva vigyáztak a lányra, egyikük minden pillanatban mellette volt, és kikísérte vécére, inni adott neki, és nem engedte, hogy bármi meggondolatlant csináljon. Miután mindkettejük átöltözött, megreggelizett és visszatért az otthonából, már korántsem tűnt olyan vészesnek a helyzet. Ugyanakkor komor hangulatban telt az idő, hidegvérrel adagolták a kábítószert, és alig szóltak egymáshoz. Azt viszont tudták, hogy a legvégén alaposan át kell majd beszélniük a továbbiakat, és barátságukat is új alapokra kell helyezniük. Ugyanis már volt egy közös, sötét titkuk.

Gyorsan reggel lett, a hajnali utcák csendesek voltak, a város még aludt. A férfi most egyedül volt, társa elugrott elintézni valamit, amit nem kötött az orrára. Mivel már így is sokat kockáztatott érte és hálával tartozott neki a segítségért, nem firtatta a dolgot.

Feszengve gyűrögette fekete maszkját. Ahogy múltak az órák és lenyugodott, egyre jobban kezdte kínozni a vágy, ahogy a magatehetetlen testet nézte. A vékony takaró egyre csábítóbban küldte felé az impulzusokat, ahogy a lány testének körvonalai kezdtek a retinájába égni. Nem tudott máshova nézni, képtelen volt másra gondolni, mint az alig karnyújtásnyira fekvő zsákmányra. Amikor már nem bírta tovább, felpattant a székből, lekapcsolta az eddig oly feleslegesen villogó tévét, majd az ablakhoz lépve kilesett a parkolóba. Persze tudta jól, hogy felesleges türelmetlenkednie, hiszen még több mint egy óra volt hátra, amíg barátja visszatér a megbeszéltek szerint. Volt hát bőven ideje ismét elmerülni a kéjben.

Teltek a percek. Megemelkedett pulzusa őrült ütemben közvetítette a kényszerítő ingert, hogy lassan, de megállíthatatlanul elkezdje felvenni a maszkot. Hamarosan egy másik emberré vált ismét, ahogy két rövid heroincsíkot alakítva ki a tükör hideg lapján, orrába szívta a port.

Kapkodva húzta le a takarót, majd felültette, az ágytámlának döntötte Christine-t, akár egy kirakati bábut. Szemérmetlenül szétterpesztett lábakkal és félrecsúszott, szinte semmit sem elfedő melltartójával a tökéletes engedelmesség és alávetettség megtestesítője volt. Mást egyébként sem tehetett, hiszen a külső ingerek nem értek el hozzá. Bódultsága kirekesztette őt a való világ történéseiből.

– Miért okoztál nekem ennyi bajt, kislány? Nagyon rosszat tettél, és ezért kénytelen vagyok megbüntetni téged. De ne aggódj, bizonyos mértékig még élvezni is fogod, megígérem – fenyegette meg szigorú hangon a férfi. Ezután két pofont adott neki, amitől a feje jobbra-balra nyeklett.

– Remélem, most örülsz, hogy teljesen felidegesítettél, és kénytelen vagyok bántani téged. Kell ez neked?! Anyád nem nevelt meg eléggé?! Hát én majd megteszem helyette, te ribanc!

Nem csupán uralkodni akart. Jelen esetben szó sem volt egyszerű, mondhatni megszokott alávetett és mester szerepről, csak az erőszak, a testi fenyítés éltette. Teljesen kivetkőzött önmagából.

*

Hazament, egyedül hagyva barátját a lánnyal, miközben remélte, nem lesznek további gondok vele. Neki most sürgős elintéznivalója akadt, ami nem várhatott.

– Azt hittem, egy napra elég ennyi izgalom – vigyorgott rá köszönés helyett Derek, amikor beengedte őt az előszobába. Kissé fagyosan, idegesen reagált: – Tartsd meg magadnak a bölcsességeidet! Gyere, sietnünk kell!

Újra átbeszélték a terv minden részletét, az időpontokat, a lehetséges másodlagos terveket, mindent, ami ahhoz kellett, hogy eredményesen záruljon az áltámadás.

– Jó kis karosszéria és csinos pofi. Már lekövettem a napi rutinját, alaposan kifigyeltem.

– Remélem, nem vett észre és nem gyanakodik.

– Kezdőnek nézel? Nem ez az első eset, hogy…

Derek elharapta a mondat végét, kínosan nézett oldalra, kerülve vendéglátója tekintetét. Bármit is tett vagy nem tett korábban, sohase beszéltek róla, és ezzel a hallgatólagos nyugtázással ez idáig mindketten beérték. Vannak dolgok, amiket nem érdemes feszegetni egy üzleti kapcsolat esetében. Még akkor sem, ha az eltelt évek alatt talán már valami barátságféle is kialakult közöttük.

– Elintézzük a prostit, aztán ott leszek a megbeszélt helyen és időben – tájékoztatta vendégét a férfi.

– Legyél pontos, mert… Mert igencsak jó húsa van a kicsikének – villantott fel egy ravasz mosolyt a pocakos, amire emelt hangon azonnal reagált a másik.

– Tudd, hol a határ! Ha bármi baja esik…

– Ne fenyegetőzz, haver! Nincs itt az ideje. Vagy adtam okot valaha is a kételyre? Tegnap is egyből ugrottam, amikor hívtatok.

– Nem a jelennel van a gond, hanem a jövővel. Amikor ott lesz előtted a préda, akkor is ennyire hideg fejjel fogsz majd tudni gondolkodni?

– Ha nem bízol bennem, miért nem mondod ki nyíltan?

– Megbízom, de ugyanakkor azzal is tisztában vagyok, mennyire nem jó a kecskére káposztát bízni. Viszont túl sok választásom nincs.

Nem sértődött meg a kijelentésen, inkább laza kézmozdulattal félresöpörte a lehetséges összeveszés verbális kellékét. – Nem vagyok mohó állat. Csak megkóstolom, a külső leveleit hámozom le csupán. Bőven marad még belőle neked is.

– Csakhogy én az egészre igényt tartok! – csattant fel a fiatalabbik férfi. Válaszul egy barátságos hátbaveregetés érkezett: – Nyugi!

Ezután Derek átadta az utolsó adag kábítószert, amit még Christine számára hozott, majd siettette vendéglátóját, hogy mihamarabb adják be az újabb dózist, mert kifutnak az időből, és a páciens esetleg magához tér. Ezután fütyörészve távozott.

Miután egyedül maradt, újra végigzongorázott a terven. Megtámadják élete nagy szerelmét, ő pedig közbelép, és ettől végre emberszámba fogja venni az a kis fruska. Eddig ugyanis sikertelenül próbált közeledni hozzá, mindig csak elutasítást kapott. Hiába volt még a szüleivel is jóban a közös üzletek révén, semmi eredmény. Na de majd most! Akarta a lányt, még ha sokkal fiatalabb is és tapasztalatlanabb is volt nála minden téren. Egyszerűen a rabja lett.

Készülődés közben felidézte magában azt a bizonyos párbeszédet, aminek hatására elkezdett testet ölteni benne a terv. Néhány hete, amikor a lány apjával ebédelt, természetesen elsősorban az üzletről esett szó, de a desszertnél azért sikerült előhozakodnia a témával. Viszonylag sablonos választ kapott, de ismerve a körülményeket, jelen esetben tényleg ésszerűnek tűnt a dolog.
A középkorú úriember a következőt tanácsolta neki: – A megoldás a problémádra, fiam, nagyon egyszerű. Ő egy gyámoltalan virágszál, egy romantikus könyveken élő kislány. Ebből az irányból kell megközelíteni a problémát. Azt javaslom, nyűgözd le, legyél az a bizonyos mesebeli herceg fehér lovon, aki megmenti az ő királykisasszonyát mindentől és mindenkitől. Legyél az ő hőse!

Hát ő most akkor az lesz – bizonygatta magának elszántan, miközben kulcsra zárta az ajtót. Visszament a motelbe, ahova megérkezve, a recepcióst nem látta sehol, kihalt volt minden. Elhaladt az elülső szobák előtt, majd a sarkon balra fordulva, a hátsó kerthez ért és megállt. Még egy utolsó körülnézés, aztán célba vette azt a bizonyos szobát, aminek az ajtaja… Mi a fene! – lepődött meg, amikor azt tárva-nyitva találta. Rosszat sejtve lépett be.

– Hé! Minden rendben?

Az ágyat üresen találta, azonban a túloldaláról mintha halk nyöszörgést hallott volna. Sietve megkerülte.

– Istenem! Mi a faszt csináltál?! – szólt rá barátjára, aki éppen megpróbált feltápászkodni. Összetört kislámpa és feldőlt éjjeliszekrények akadályozták a számára jelenleg bonyolult mozgássorozat végrehajtásában.

– Hol van a lány?

– Nem tudom. Nekem esett és elment.

Ekkor a férfi észrevette a tükröt, valamint a rajta lévő vékony porréteget.

– Ideje lenne már lejönnöd a szerről, és ezt a mocskos szadomazo durvaságot is elfelejtened. Csak a bajt hozza rád.

Felsegítette, letépte róla a maszkot, undorodva gyűrte zsebre. Alig pár másodperc alatt összeszedték a holmijaikat, aztán elindultak megkeresni a szökevényt.

– Mikor lépett le?

– Előtted nem sokkal. Nem futottál vele össze?

– Szerinted?

– Bocs! Kissé még le vagyok lassulva.

– Tudod, néha elgondolkodom, hogy miként jutottál oda, ahol jelenleg vagy. Egy sikeres üzletember, akit alig egy karnyújtásnyi távolság választ el attól, hogy a csúcsra érjen. Két nap múlva megkötöd a szerződést a japánokkal, és akkor tiéd a világ. Meg a cég is. Irigyellek. Csak éppen nem értem…

Eközben kiértek a főútra, ahol még mindig csendes, kihalt volt a környék. Az üzletek zárva, gyenge szél kavarta fel a port. Jobbra és balra semmi mozgás. Az épületek szinte egybenőttek, nem törte meg semmi az utat szegélyező együttesüket.

– Hova tűnhetett ez a kurva? – forgolódott idegesen az idősebb férfi.

– Nyugi, megvan.

A társa által jelzett irányba nézve, vagy háromszáz méternyire, egy fás, bokros részen apró alakot vett észre. Bólintott és elővette a slusszkulcsát: – Hozom a kocsit. Ne cibáljuk végig mindenki szeme láttára az aszfalton. Csendben kell elintéznünk.

Hamarosan már ott is voltak, alig tíz méterre tőle. Christine áttért az úttest túloldalára, a záróvonal mellett bóklászott, nem volt magánál. Teljesen meztelen testét narancs fénnyel borította be az éppen felkelő nap, mely a háta mögül sütött.

Üldözői túl gyorsan közeledtek, ezért nem tudták elkerülni az ütközést. Egy szemből érkező Lexus, a maga másfél tonnájával, pihekönnyű tekebábuként tarolta el a lányt, akit csak későn vett észre. A sofőr, félrerántva a kormányt, áttért a szemközti sávba, egyenesen a két férfiba csapódva. Közöttük pedig véres húscsomóként, mint valami szürreális, mechanikus szendvics, Christine hevert.

A légzsákok ugyan keményen orrba vágták őket, de nem esett komolyabb bajuk. Kikászálódtak a roncsból, és tétován állva meredtek szörnyű tettük következményére. A halálba hajszolt lány szemrehányó, üveges tekintete egyenesen rájuk irányult.

– Én… én… nem akartam. Ugye tudod, hogy nem akartam. Egyszerűen nekem jött. Baleset volt. Én… Nem lehetek itt!

A fiatalabb megrázta idősebb társa vállát, próbálta lenyugtatni a sokkot kapott férfit. Neki magának valamiért elviselhető volt a látvány és ez az egész história. Keményebb fából faragták, vagy talán ennyire érzéketlen volt. Ki tudja. Mindenesetre halálos nyugalommal kezelte a helyzetet. Megnézte a másik sofőrt, minden rendben van-e vele, és amikor az bólogatva visszajelzett, a továbbiakon kezdett el gondolkodni. Ebben viszont már segítséget kapott, mert barátja reménykedve kezdett el beszélni hozzá: – Nem lehetek itt! Hallod? Nem lehetek itt! Végem van, ha maradok. A rendőrségi botrány és a japánok… Egyszerűen nem lehetek itt!

– Mit akarsz ezzel mondani?

Esdeklő pillantásokkal kísérve jött a válasz: – El kell tűnnöm, és azt kell mondanod, te vezetted a kocsit, egyedül voltál.

– Mi van? Ne kezdj el hisztizni, mert ez csak egy egyszerű országúti baleset volt. Nem lesz gond.

– Egy narkós lány és egy ugyancsak benarkózott sofőr, az mennyire tűnik véletlen balesetnek szerinted?

Ezzel a kérdésével rávilágított a lényegre. A távolból már fel is hangzott egy sziréna, ami talán éppen ide közeledett.

– Tűnj el a bokrok között! – sóhajtott nagyot a fiatalabb. A másik hálásan nézett rá.

– De tartozol nekem eggyel, John. Ezt jól vésd az eszedbe!

– Tudom, és nem fogom elfelejteni, Robert – kezdett el hátrálni John.

Csak amikor összeborultak az ágak mögötte, akkor hasított bele Robertbe, hogy hibát követett el a hősködésével. Derek nemsokára megtámadja Kendrát, és ő nem lesz ott, hogy közbelépjen. Odalett a remek terv. Tett egy lépést ő is a bozótos felé, itt akarván hagyni a helyszínt, de rájött, az ő ügye kisebb volumenű, mint Johné. Sajnos azonban, mint az utólag kiderült, tévedett.