Ritoók Emma

EGYENES ÚTON – EGYEDÜL

Tartalom

Mondhatnánk, hogy múlt század eleji lányregény, de nem, ez nem egy szirupos történet, hanem hét lány sorsa, kik közül négyen mások, mint a többség, és ketten elkeseredett harcot vívnak a boldogságukért.

A női emancipáció, annak minden előnyével és hátrányával, éppen elsöpörni készül a rájuk kényszerített korabeli tradíciókat és elvárásokat, amikor Balázs Ágnes és két húga árván marad. A tizenhat éves Ágnesre hárul két húgának az iskoláztatása, erkölcsi és szellemi nevelése. A feladatot lelkiismeretesen végző lánynak egyetlen kívánsága formálódik a kemény évek során: hogy egyszer csakis önmagának, önmagáért élhessen.

Az Oroszi-lányokat apjuk vakmerőnek és szabadnak nevelte, a négy lány mégis más-más elveket vall, s szüleik nem csekély aggodalmára az élettel szemben támasztott igényeik, vágyaik is nagyon különbözőek.

Hogy közülük ki éri el a célját, és melyikük sorsa fordul tragédiába, az kiderül Ritoók Emma emóciókkal teli, szép könyvéből, mely már csak minősége és szellemi gazdagsága folytán sem maradhatott ki a Női remekírók sorozatból.

A szerző, akinek ősei között Hunyadiak, Báthoriak, Bethlenek bukkannak fel, ezzel a művével 2000 koronát nyert az Új Idők pályázatán.

A NŐI REMEKÍRÓK SOROZATBAN MEGJELENT

ORCZY EMMA BÁRÓNŐ

A VÖRÖS PIMPERNEL

DÁNIELNÉ LENGYEL LAURA

A BOLDOGSÁG ÚTJA

FÖLDES JOLÁN

A HALÁSZÓ MACSKA UCCÁJA

Ritoók Emma

EGYENES ÚTON – EGYEDÜL

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2018.

RITOÓK EMMA

Egyenes úton – egyedül

Az Új Idők pályázatán 2000 koronát nyert mű

Első kiadás: Bp. 1905. Singer és Wolfner.

Sorozatszerkesztő

Dézsi Ibolya

Szöveggondozás

Végh Janka

Tördelés, műszaki szerkesztés

Cseszkó Renáta

A címlapon

August Macke Négy lány c. festménye

Felelős kiadó

az Atlantic Press igazgatója

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

E-mail: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

Tel: 212-2443

Ritoók Emma

Épphogy elkezdődött a jelentős változásokat hozó huszadik század, amikor művelt és iskolázott nők progresszív szellemiségüket bátor hangvételű regényeikkel próbálták eljuttatni nőtársaik felé. Ezeket a kincseket böngészve akadtunk erre a remekműre.

„Szürke, önfeláldozásban eltelt életének minden vágya az önállóság volt – mint más leánynak a szerelem. Egyetlen nagy csábító ideál ragyogott előtte: az önmagáért való élés, az önmagáért való dolgozás gondolata. Az emberi, természetes önzése követelte ezt élete feláldozásáért” – mondja az Egyenes úton – egyedül hősnője. Ágnes tizenhat éves korától neveli két kishúgát, nem csoda hát, hogy önmegvalósításra vágyik, bármit is foglaljon magába ez a szó.

A huszadik század eleje gigantikus terheket rakott a női vállakra. A társadalmi és családi nyomás, az erkölcsi normák betartása kontra a szellem és az érzelmek szabadságért kiáltó, korlátokat feszegető szenvedély alaposan összezavarta a fiatal lányokat. A szabad akaratba és boldogságba vetett hitről néha kiderült, hogy délibáb, és a küzdelem tragédiával végződött. De az önmegvalósítás, ha kompromisszumok árán is, volt, akinek sikerült.

Ritoók Emma a korszak szinte összes lehetséges asszonysorsát górcső alá helyezi. Párbeszédeiben, a különböző gondolkodású és lelkületű lányok heves vitákban ütköznek meg, védve a sokszor ellentétes nézeteiket házasságról, asszonyi kötelességről, a női lét lehetséges és felemelő sikereiről.

A szerző 150 éve, 1868. július 15-én született Nagyváradon nemesi származású középosztálybeli családban. Felmenői között Hunyadiakat, Báthoriakat és Bethleneket találunk.

Mivel a lányok felsőoktatásban való részvétele csak 1895-től vált lehetővé, Ritoók Emma 27 évesen jelentkezett a nagyváradi premontrei gimnáziumba és hat gyorsított gimnáziumi év után, 1900-ban leérettségizett. A budapesti egyetem bölcsészkarán tanult tovább, egy évfolyamon olyan hírességekkel, mint Babits Mihály, Juhász Gyula, Kosztolányi Dezső és Tóth Árpád.

1905-ben megnyerte az Új Idők regénypályázatát az Egyenes úton – egyedül című regényével. Doktori címét Arany János elmélete az eposzról című tanulmányával védte meg 1906-ban. Később Lipcsében és Párizsban folytatta tanulmányait. Nagy hatással volt rá a kísérleti lélektan, az esztétika, a filozófia.

Művészetfilozófiai írásai jelentek meg A Szellem című folyóiratban, mely rövid életű volt ugyan, de írói és szerkesztői – Balázs Béla, Lukács György, Ritoók Emma, Fogarasi Béla, Hajós Edit, stb. – egy esztétikai-filozófiai-világnézeti kérdések megvitatását célul kitűző kör megalakításával tovább vitték a szellemiségét. Ez lett a Vasárnapi kör. Elvi ellentétek miatt azonban Ritoók Emma 1918 novemberében „kilép a körből.”

Barátság fűzi Ady Endréhez, Babits Mihályhoz, és Balázs Bélához, aki Ritoók költőbálványa volt. 1920-1932 között a Fővárosi Könyvtárban dolgozik, mint könyvtáros. A harmincas években Babits Mihállyal közösen vezetik Ritoók Emma irodalmi szalonját, ahol a kor magyar művészei találkoznak, és ahol a politikai vitákat szigorúan mellőzik.

Életútja és regényei alapján (A szellem kalandorai, Emberek a kövek között, A régi ház, Egyenes úton – egyedül) ő maga is „a szellem kalandora”. Műveit éleslátás és haladáspártoló szellemiség hatja át. Közülük az Egyenes úton – egyedül talán a legmélyebb irodalmi elmélkedés a női lélekről, mely valaha magyar nyelven született.

Első rész

I.

Egyedül maradt a lassan besötétedő szobában és a fiatalember úgy érezte, mintha nemcsak a nagyváros kora szürkülete szállna le, hanem a gyásznak és a szenvedésnek az árnya is itt maradt volna. A temetés elvonult a nagy bánattal és azokkal az apró, kicsinyes kellemetlenségekkel együtt, amelyek a különben is kínos helyzetet még kínosabbá teszik hozzátartozóknak és idegeneknek egyaránt.

A temetkezési szolgák leszedték a másik szobából a banális fekete posztódarabokat, feketére festett deszkákat, lámpákat hordtak el, és közönyös arcukkal, hangos beszédükkel behozták az utca munkás hangulatát. Az egyik még visszafordult valami kalapácsért, amit ott felejtett és káromkodva szaladt a többi után.

Kint az ajtót durván becsapták maguk után, aztán egyszerre nagy csönd lett... Az udvari lakásba nem hatolt föl az utca zaja és a csöndben és sötétben csak egy légy zümmögése hallatszott, amint eszeveszetten vergődött két ablak között.

Lénárd Sándor összeborzongott: a halál rettenetes és csúnya. Hiszen orvos volt, így megszokhatta volna már; de minden halál más. A rettenetnek az árnya mindegyikben másképp vetődött a halottra és az élőkre... És talán ez a halál volt valamennyi közt a legszomorúbb.

Hónapokon keresztül nézte egy jó barát, egy fiatal élet lassú elmúlásának kínos óráit; egy fiatal emberét, aki hónapok óta vergődött menthetetlenül, ő, aki folytonosan az élettel foglalkozott, a tudományával, a hírnévvel, a könyvével... főleg a könyvével, amibe mindent bele akart írni, nagy csodálatos revelációkat. Amiket talán lázas agya diktált neki.

De a Balázs Károly könyve sohasem készült el, éppen olyan értelmetlen töredék maradt, mint az élete.

Lénárd nem ment ki a temetőbe. Minek okozott volna magának fölösleges kínos perceket, mikor nem segíthetett vele sem a halotton, sem szegény húgán.

Milyen halálos csönd lett! Már a légy sem vergődött... Valami barátságtalan, szinte részvétlen hideg kezdett elterjedni, mintha nem látott réseken nyomulna be, közönyösen élők és halottak iránt egyaránt. Lénárd fázni kezdett. Fölvette a kabátját és kiment a szobából; sem az előszobában, sem a konyhában nem volt senki, a kis cselédleány is elment a temetést nézni. Lénárdnak egyszerre eszébe jutott, hogy Ágnes ebbe a sötét, hideg, üres lakásba fog visszajönni, ahol nincs már senkije, még a haldokló sem. Megesett a szíve a szegény, sokat szenvedett leányon. Gyorsan megnézte az óráját és megállapította, hogy még bőven van ideje, mielőtt Ágnes hazajönne. Újra most nem akart vele találkozni.

De legalább ne fogadja ez a rettenetes ridegség azt a szegény lányt. A kályhában levő parázsra egy csomó fát dobott, és amint a láng fellobbant, a szoba is mindjárt barátságosabb lett a fénysávtól, amely a padlón végigvetődött, majd megtörve a fal alján, egészen az aranyos képrámákig nyúlt, el-elsötétülve, meg újra fölvillanva. Lénárd a gázt is meggyújtotta és még arra is gondolt, hogy a másik szoba ablakát kinyissa, hadd tóduljon be a tiszta téli levegő a nyomasztó, a halottas szagú szobába; azután becsukta az ajtót. Olyan barátságosnak látszott egyszerre minden: a tűz pattogott, a kis álló óra, amelyet újra fölhúzott, lassan ketyegett, az eső csöndesen csapkodta az ablakot és a lámpa nagy világos kerek foltja békésen terült el az asztal felett, mintha a halál nagy tragédiája sohasem vonult volna itt keresztül.

De most már csakugyan menni akart. Újra fölvette a kabátját, amikor kint meghallotta az ajtó nyílását. Egy pillanatig kelletlenül érezte, hogy most már nem menekülhet... azután a szobaajtó is kinyílott.

Ágnes belépett és hirtelen a szeme elé kapta a kezét, – kisírt, fájós szeme elé, amelyet olyan váratlanul ért egyszerre a világosság. Azután egy pillanatig csodálkozva nézett Lénárdra.

– Maga itt maradt? Megvárt engem?

Kint a nedves téli hidegben, ahogy hazafelé jött a temetőből, a halál belső hidegét hordozva szívében, iszonyodva gondolt erre a visszatérésre, erre a magányra. A szomorú, egyszerű temetés alatt, míg szeme a magaslatról a szürkén továbbhúzódó füstszalagokat nézte, amelyet a város ontott, – nézte, amint lassan szétterültek a ködös légben, és arra a sötét lakásra gondolt, ami reá vár. Nem találta rettenetesebbnek a szürkülő estében sötétlő sírt sem, ahová azt tették, akiért eddig élt.

Azután mikor visszaült abba a kocsiba, amelyben annyi asszony sírta ki már a könnyeit, fásultság fogta el. Az eső lassan esni kezdett. Kint gázlángok, kivilágított kirakatok futottak el a kocsi mellett; a belvárosban villamos csengők, a város zaja felrázta érzéketlenségéből: az emberek tovább élnek.

Mikor kiszállt a kocsiból és az ismerős lépcsőkön fölment, csak annak örült, hogy az óbégató szomszédasszonyok elmaradtak mellőle, de amint a sötét előszobából belépett, szinte megvakította a lámpafény.

– Megvárt! – és mindkét kezét Lénárd felé nyújtotta. A férfi gyöngéden fogta meg. – Maga érezte meg csak, hogy mit jelent majd nekem a visszatérés ide, egyedül!

Mélységes bánatában fogékonyabb volt érzelmi túlzásokra és a férfi csekély gyöngédségét a saját felborult lelki egyensúlyának mértékéig nagyította.

– Szegény Ágnes, csak nem hagyhattam így magára.

Abban a percben már Lénárd maga is meg volt győződve, hogy csakugyan megérezte előre a leány félelmét a magánytól, és hogy csak ő tudott ilyen gyöngéd lenni, hogy csakugyan itt akart maradni...

– Szegény teremtés, egészen át van fagyva. Üljön ide, közelebb a kályhához.

Segített a kalapját, kabátját levenni, széket húzott a kályha mellé és leültette.

Ágnes nem szólt semmit, csak engedte a másikat beszélni, rendelkezni, teát hozatni, csak hagyta, hogy az a rettenetes belső hideg olvadni kezdjen, s a fizikai jólét érzése erőszakosan utat törjön a fagyon át.

Lénárd iszonyodott a jelenetektől és hálás volt, hogy a szenvedő leány ilyen hősiesen viselte magát, ilyen nyugodtan és nemesen. Amellett, mint aki valami önfeláldozó tettet követ el, nagyon meg volt elégedve önmagával és nemes lelkével, úgyhogy megnyugtató szavai csakugyan szívből jöttek.

– Köszönöm, sohasem fogom elfelejteni – mondta Ágnes, amikor elbúcsúztak. Akkor úgy érezte, mintha el tudná hinni, hogy valaha, valamikor még nyár is lehet.

Ágnes a csöndes kis szoba magányában – mint mindenki, amikor valami nagy csapás éri, vagy az ok nélküli lehangoltság szürke órái kínozzák lelkét, – mérlegre tette az élet értékeit, hogy szembe nézzen vele és tudatosan felmérje, vajon érdemes-e az egész lét az élésre? És még az ő bátor lelke is elcsüggedt, amikor belátta, hogy a sors milyen kegyetlenül elbánt vele.

***

Tizenhat éves korában árván maradt a két jóval fiatalabb húgával, akiket neki kellett felnevelni. Lánykora kenyérküzdelemmel, betegápolással, gyermektanítással telt el a kis városban, míg bátyja Pesten küzdötte harcát a megélhetéssel és csak az ő reményteli jövőjének ábrándjai aranyozták meg a kis család életét. Ha majd Károlynak állása lesz! És ez az állás volt az a meghatározatlan csoda, az a Szézám, ami majd a jólét és boldogság kapuját megnyitja…

És azalatt Ágnes fölött lassan, egyhangúan teltek el az évek, míg végre Zsuzsika annyira nőtt, hogy egy szegény rokon, a szorgalmas kis leánynak hasznát vehette és magával vitte. Magda pedig olyan csodaszép baba volt, hogy egy gazdag nőrokon pártfogásába vette, és Ágnes huszonöt éves korában érezhette először, hogy végre a magáé lehet.

Egész szürke, önfeláldozásban eltelt életének minden vágya az önállóság volt – mint más leánynak a szerelem. Valahányszor eszébe jutott a rokonságnak minden apró fitogtatott jótette, örökös függése a kicsinyektől és nagyoktól, egyetlen nagy csábító ideál ragyogott előtte: az önmagáért való élés, az önmagáért való dolgozás gondolata. Az emberi, természetes önzése követelte ezt eddigi élete feláldozásáért.

Bátyjához költözött, az orvosi pályát választotta és a fanatikusok kitartásával fogott a tanuláshoz.

És akkor jött a legrettenetesebb csapás. A lassú betegség sorvasztó lázaival és végül az a hideg szörnyű éjszaka, amikor ott ült az ágy mellett, rámeredve a kis éjjeli lámpára, előre hajolva, szinte hallgatózva, mint aki vár, vár valamit... valami kikerülhetetlent, valami félelmeteset, rejtélyeset, amely kint a sötét ablak mögött leselkedik.

És amikor a sötét hatalom hideg lehelete végigsuhant a szobán és a beteg ritkuló, halk lélegzete egyszer egészen elmaradt, Ágnes úgy érezte, mintha az ő lelke is megdermedt volna. Nem is fájt annyira, mint hitte, talán nagyon is el volt reá készülve, vagy talán nagyon is megdöbbentette. Még másnap, a reggel hideg józanságában is úgy érezte, mintha a halott valami idegen lett volna, és mintha a saját temetéséről is – mindkettőjükéről – neki kellett volna intézkedni.

Csak most, mikor megint meleg emberi szeretet érintette a lelkét, találta meg újra önmagát. És kétségbeesve, kétkedve Istenben és a természetben, egész lelkével az Ember felé fordult.