Dálnoki-Miklós Viktória

ÉN, REGINA BEATRIX

Tartalom

Aragóniai Beatrix magyar királyné regényes önvallomása az egyik legteljesebb és leginkább emberközeli Mátyás király életrajz, ami valaha magyar nyelven napvilágot látott.

A magyar történelem egyik legnagyobbja itt nem népének álruhás jótevőjeként, legendás hadvezérként és uralkodóként jelenik meg. Beatrix számára ő mindenek előtt esendő, szerelmes férfi, tépelődő ember, aki naponta hoz roppant horderejű döntéseket a család, az öröklés, és persze háború és béke dolgaiban.

Mátyás képe, mely öt év kutatómunka eredményeként alakult ki, szinte semmiben nem hasonlít az iskolában tanultakhoz, ahogy a magyar középkor leírása is sokkal közelebb áll a valósághoz, mint a tananyagok száraz adathalmaza.

Történelmünk egyik legszebb, legszenvedélyesebb, s talán legellentmondásosabb királynéja, a Mátyás király érzelmi és szellemi életében is kimagasló szerepet betölteni képes asszony a beavatottak intimitásával számol be a nápolyi Castel Nuovo, a bécsi Burg és a Budai vár falai között zajló intrikákról, az olaszországi és ausztriai hadjáratokról, s persze saját kálváriájáról, melynek során két uralkodó – Mátyás és Ulászló – feleségeként is nagy befolyást gyakorolt az események alakulására.

Ez egy igazi bravúrregény, melyben Beatrix hatesztendős korától egyes szám első személyben meséli el pikáns szerelmekkel, súlyos csalódásokkal, drámai fordulatokkal teljes életét. És miközben a bécsi hadjárat és a kenyérmezői csata történetével, vagy Mátyás ágyasházának titkaival ismerkedünk, az olvasó az elmúlt korok és birodalmak életébe való hiteles betekintés, mi több, beilleszkedés kivételes élményében részesül.

Dálnoki-Miklós Viktória

Én,
Regina Beatrix
Aragóniai Beatrix magyar királyné életregénye

ATLANTIC PRESS KIADÓ

Budapest, 2018.

Én, Regina Beatrix

© Dálnoki-Miklós Viktória, 2018

Szerkesztő

Bokor Pál

Szakmai lektorok

Dr. Farkas Mária

egyetemi magántanár

Orbán István

történész

Idegennyelvi lektorok

Bona Soraci Vecchioli

Luciana Gargiulo

Szöveggondozás

Végh Janka

Tördelés, műszaki szerkesztés

Cseszkó Renáta

Címlap

Sobota

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

Tel: 212-2443

Email cím: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

Első könyv
1457-1476

„Balsors, ha sújt rád, lelki nyugalmadat

őrizd, s ne szédülj meg, ha szerencse ér”

(Horatius: Ódák, II, 3, 1-2.)

I.

Olyannak láttam a márványkaput, mintha égbevesző, óriási Herkules Oszlopai volnának. Mesebeli hősöket sejtet a szikla tetején, Okeánosz haragját a Gibraltáron túl.

A diadalív már évekkel ezelőtt elkészült, mégis egész álló nap kopogott a kalapács. Francesco Laurana mester olyan elszántsággal dolgozott, mintha saját morc tekintetét is kőbe akarná vésni. Kalapálta, csiszolta, simította az anyagot. Gyors volt, határozott és pontos. Mintha hóesésben álltam volna az ingatag állvány alatt, úgy hullottak az apró márványszemcsék. A mester ruhája, napbarnított arca, őszes haja is fehér lett tőlük, még a földet is beterítette a lisztfinomságú, fehér por. Azzal most nincs gondja. A segédek majd összeseprik a nap végén, de most még nem! Most lesik minden lépését, minden apró mozdulatát; szinte már a tekintetéből is értenek.

Egy pillanatra abbahagyja a munkát, megrázza a fejét. Látszik a tekintetén: valami nincs rendjén. Hirtelen meglendíti a karját, hallom, ahogy egy véső nagyot csattan a kövezeten. Egy fiú odarohan, felemeli. Finom kefével kitisztítja az éles fogak közét, s már kaptat is felfelé a létrán, hogy visszavigye, oda magasra, hol mestere úgy jár-kel, mintha csak puha fövényen sétálna, pedig mindenkinek megremeg a lába, ki onnan akár csak lenéz. Mindenkinek, de nem neki. Mert őbenne van valami megmagyarázhatatlan, valami félelmetes, valami több. Azt beszélik, hogy akivel csak szembetalálkozik, az előre köszön, tisztességgel kalapot emel, és mindenki, még mi, gyerekek is ismertük életének hosszú, rögös útját.

Fiatal volt még, szinte siheder, mikor a diadalív építése elkezdődött, s ő már itt volt. Tanítója, Pietro¹ mester csak lerajzolta a pillérek ívét, a girlandokat, s ő máris munkához látott. Nem volt kérdése. Nem kellett lesni minden mozdulatát, alázattal, önállóan, pontosan dolgozott. Ahogy barátja is, a kis Paolo², ki Rómából érkezett, és a fiatal Andrea³, akiről csak annyit lehetett tudni, hogy valahol Aquila környékén hozta világra az anyja. Tán még most is a fülében cseng társai nevetése, dallamos csevegésük, mikor lekerült a talyigáról a kenyér, a szalonna, s a boros csobolyó, ha délidőben letették a vésőt. Csak az ő kezében maradtak ott a szerszámok. Ő beérte annyival, amennyit előkapott az iszákjából, és elég volt az is, ha nagyokat kortyolhatott a palota kútjának vizéből. Érezte, hogy egyszer nagy művész lesz, legalább olyan neves, mint Pietro mester… de addig még sok munka vár rá. Több mint amennyi a társainak jut, kétszer annyi, hisz idegen ebben a hazában… nem Itália szülötte. Rég volt mindez, de Francesco még emlékszik Pietro di Martiro mester elégedett mosolyára, szelíd szavára, nagy, kérges tenyerére, amivel a nap végén megpaskolta csontos, fiatal vállát. Szerette Pietro mestert, tanítója, s apja volt egy személyben. Az ő házában lakott, az ő kenyerét ette, s hónap végén, ha elkészült a számadás, neki is jutott egy-két aranyuncia. De most más idők járnak. Mára a maga ura, nem függ senkitől. Szabad velencei polgár. Most ő a mester, az ő kézjegyét kutatják a márványban, hírneves, elismert kőfaragó. Nevesebb, mint a társai, ismertebb még Pietro mesternél is, válogathat a megbízások közt. Most is a király hívására érkezett Nápolyba.

Kevés a fény… Esteledik, Angelusra harangoznak. Tekintete végigszalad a domborművön. Már látszik, ahogy hullámzik a kocsi fölé vont baldachin-tető, lengedez a drapéria finom rojtja. De még mindig nincs kész! Inge ujjával megtörli a homlokát, és bosszúsan nézi a márványt, hogyan vet rá árnyékot a bástyafal, hiszen a diadalív csak úgy áll, szorosan beágyazva a Castel Nuovo bástyái közé.

– Elég mára! – kiáltja oda a fiúnak.

Amaz gyorsan felkaptat a magas létrán, hogy egymás után lehordja a mester szerszámait, majd seprűt fog és eltakarítja az aznapi szemetet. Most már ő is leereszkedik az állványról. Észrevesz vajon? Meghajol előttem, vagy legalább fejet hajt? De nem. Nem néz semerre, csak áll a diadalív alatt, nézi a márványt, megpróbálja felmérni az egészet. Ha ő nem szól hozzám, én szólítom meg:

– Sosem láttam még ilyen szépet! – mondom halkan.

A mester megfordul, barázdált arcára kiül a meghökkenés.

– Te meg ki vagy? – kérdezi kedvetlenül, szinte bosszúsan.

– Bocsánat, ha zavarok. Csak látni szerettem volna, hogyan lesznek a sík kőből emberek, s a kő dudoraiból tető a kocsi fölött.

– Dudor lesz mindjárt az orrodon, ha beleütöd mindenbe! – vágja rá. – A márványnak nincsenek dudorai! Hogy mertél idejönni, te gyerek? Nem mondták neked, hogy veszélyes az állvány alatt állni?

– Nem kell nekem az ilyesmit mondani! Én már nem vagyok gyerek!

– Nem-e? Hány esztendős vagy?

– Nemsokára hat! Tehát nagylány vagyok! Tudok magamra vigyázni.

– Vagy úgy! Szóval nagylány vagy! – a mester közelebb lép hozzám, látszik, ahogy az izmai engednek, a vonásai leheletnyit ellágyulnak. Amióta nézem, most először. – És mondd csak, hogy hívnak... te gyerek?

– Tice. Mindenki Ticének hív.

– Tice… Az meg mi a dolus⁴?

– Beatrice! Principessa Beatrice⁵! – Újabb leheletfinom mosoly a válasz. Majd leporolja ruhájáról a port, s a kút felé indul, hogy lemossa az arcát és igyék.

– És kegyelmed nem mutatkozik be úgy, ahogy illő? – kiáltok utána.

A mester visszafordul, sötét szemöldöke alól szigorúan lövell ki a szemsugár.

– Na ide figyelj, te gyerek! Tudod-e, hogy nekem nem szokás csak úgy odakiáltani? Mester vagyok, s elég vén is ahhoz, hogy tiszteljenek! Egyébiránt Francesco a nevem. S aki tiszteli a mesterségem, az úgy hív, messer Laurana.

– Kegyelmed Francesco Laurana, a hírneves kőfaragó!

– Én vagyok az! Személyesen.

– Tudod-e, hogy nem is vagy olyan vén! Sokkal, de sokkal öregebbnek képzeltelek!

– Hm…

– S azt tudod-e, hogy ki vagyok én?

– Nem… – dörmögi barátságtalanul.

– Beatrice vagyok! Beatrice dʼAragona! Nápolyi királyi hercegnő! Bizony ám! Vannak szolgáim, udvarhölgyeim, meg egy török rabszolgám! Mondhatjuk úgy is, hogy én parancsolok mindenkinek ebben a palotában!

– Na, ne mondd…

– De bizony!

– Még hogy te parancsolsz mindenkinek! Talán parancsolj megálljt a nyelvednek... te kölyök!

– Rendben, hallgatok, ha úgy kívánod. Jó nevelést kapok, tudom én, mi az engedelmesség. Ha hallgatni kell, hát hallgatok. De… azért egy utolsót mégis kérdeznék.

– Mit?

– Miért viselsz bajuszt?

– Mit akarsz ezzel?

– Itáliában csak az olyan férfiak viselnek az arcukon szőrt… Te is olyan férfi vagy?

– Milyen? – vág vissza kurtán, kelletlenül, szinte bosszúsan.

– Aki olyan házakba jár.

– Hogyan tudhatsz az olyan házakról, te gyerek?

– Sokat tudok, mert sokat tanulok, és sokat hallok! Tudom, hogy lenn, a sikátorokban vannak piszkos, régi házak, és azt is, hogy rossz öltözetű, szakállas emberek járnak oda. Nardellától tudom. Ő mondta valakinek, s én meghallottam.

– Nardella? Az meg ki?

– Monna Nardella a dajkám.

A mester csípőre teszi a kezét, fejét félreszegi, ajkán alig észrevehető, cinkos mosoly.

– No, és honnan tudhat minderről az a nemes dáma? Erre válaszolj, ha olyan okos vagy!

– Mi ott a palotában tudunk mindenről. Én is tudok mindent. Hercegnő vagyok. Mondtam már!

A mester hirtelen elneveti magát:

– Hercegnő? Egy hencegő hercegnő?

– Úgy látom, messer, nem kedvelsz engem…

– Ugyan! – legyint könnyedén. – Tíz órát töltöttem a magasban, hogy megfaragjak egy baldachint, mert királyunk így kívánta. Alig ettem, fáradt vagyok, s még soha nem mondta rám senki, hogy olyan férfi vagyok. Miből is gondolod, hogy nem kedvellek? De lásd, milyen kegyes vagyok! Mivel hajlandó vagyok elhinni, hogy királyi hercegnő vagy, még azt is elárulom, hogy miért viselek bajuszt.

– Miért?

– Csak! – mondja vállát rándítva. – Mert tetszik! Egyébiránt, nem vagyok itáliai. Nem itt születtem.

– Hol születtél?

– Dalmáciában.

– Akkor itáliai vagy! Velencei!

– Ha neked úgy jobban tetszik, akkor az.

– Én sosem tudnék messze élni Nápolytól. Itt minden olyan szép, és mindenki boldog. Atyám azt mondta, most éljük az Aranykort! A te otthonod messze van innen?

– Messzi, bizony. Lehet úgy kétszáz piemonti mérföldre. Szárazföldön és tengeren.

– Kétszáz piemonti mérföld? Az mennyi?

– Lássuk csak… úgy nagyjából hatszáz scymnus⁶.

– Kölyök?

– Az! Kölyökmérföld. No de nézzenek csak oda, tán tudsz latinul? Még a végén kiderül, hogy tényleg van valami abban fejecskében!

– Beszélem atyám s a nagyatyám nyelvét. Meg a nápolyi volgarét. Jó ideje ismerem a betűket, tudok írni, olvasni úgy, mint bármelyik felnőtt az udvarban! Ha nem hiszed, kérdezd meg a tanítómat! Tanulok latinul, görögül, és a Langue d’oui⁷ szavait. Azt szeretem a legjobban. Olyan szép! Cseng-bong, mint a muzsika, minden hangja ének! – A mester elmosolyodik.

– Ej, hogy mennyi mindent kell tudnia egy polgárleánynak!

– Nem vagyok polgárleány, hisz mondtam már! Hercegnő vagyok! A király leánya! A nagyatyám unokája!

A mester közelebb lép, ismét elmosolyodik.

– Mondd csak, tudod te egyáltalán, ki a nagyatyád?

– Persze, hogy tudom! Néhai Bölcs Alfonz király. Aragónia, Szicília, Szardínia, Nápoly és Pannónia királya!

– Ne tréfálj velem, te gyerek! Tudod, hogy aki füllent, az a pokolra jut?

– Tudom, hogy a hazugok a pokol tizedik bugyrában senyvednek! Ezért nem hazudok soha! Mondtam már… Sokat tudok, mert sokat tanulok. Annyit, hogy estére fáj a szemem is, de Sarcellis mester mégsem engedi, hogy lefeküdjek, míg meg nem tanultam az aznapi episztolát.

– Ha valóban hercegnő vagy, ahogy mondod, hol van a brokátruha? A csipke meg a selyem? Mit keres a palotán kívül egyedül egy kicsiny, királyi dáma? No és a dajkád, az a mindentudó asszony, hogy nem keres égre-földre?

– Csak meg akartam nézni, hogyan születik újjá nagyatyám a márványban, hát megszöktem. Még Leona sem tudja, hogy itt vagyok, pedig őt szeretem a legjobban, mindent elmondok neki!

– Leona? Az meg ki?

– A nővérem, Eleonora d’Aragona. Ismerned kell, hiszen őt is megfaragtad. Egyébiránt... haragszik ám rád!

A mester érdeklődőn húzta fel szemöldökét.

– Nápoly hercegnője énrám haragszik? Rémeket látsz, te leány!

– Úgy, úgy bizony, haragszik, ha mondom! Haragszik, mert nem vésted bele nővérem nevét a márvány csipkederék alá. Leona csak nézi, és minden nap elmondja, hogy sosem lesz olyan szép, mint azon a mellszobron. És egy nap senki sem emlékszik majd rá, mert a birodalom kőfaragója nem rótta bele a márványba, hogy Diva Eleonora Aragonia.

– Az a mellszobor a palotában van. Nem tudhatod te azt…

– Hogyne tudnám, hiszen minden nap elmegyek mellette!

– Szóval még mindig azt mondod, hogy te vagy Beatrice d’Aragona, a nápolyi király másodszülött leánya?

– Mondom… az aranykapcsos, bőrbe kötött annales⁸ szerint Krisztus urunk megtestesülésétől számított 1457. esztendőben, november havának tizennegyedik napján születtem. Atyám I. Ferdinando d’Aragona, anyám Isabella Chiaromonte úrhölgy. Három bátyám van: Alfonso, ki Isten rendelése szerint Nápoly trónján ül majd, ha urunkat egyszer magához szólítja az Úr. Federigo, ki nápolyi vitéz lesz és Giovanni, aki papnak született. No meg az öcsém, a kis Francesco. Igaz, ő még csak két éves, de katona lesz majd, ha felneveli egészségben az Úr.

A mester szótlanul állt. Tekintete zavart volt, töprengő. Még ma is emlékszem az arcára... Abban a percnyi némaságban benne rejlett minden elröppenő gondolata: nem volna-e illő, hogy térdet hajtson a kislány előtt, ahogy már a királyi csecsemőknek is hódolnak a palota grófjai? Vagy hasznosabb lenne a várnagyért küldetni, hogy vigyék vissza a gyermeket a palotába, még baja esik ilyen kései órán... De hát erre is neki legyen gondja?

Megjegyzések

[←1]

Pietro di Martiro, itáliai szobrász

[←2]

Paolo Romano, itáliai szobrász      

[←3]

Andrea dellʼAquila, itáliai szobrász      

[←4]

lat. rossz dolog

[←5]

ol. Beatrice hercegnő

[←6]

lat. kölyök      

[←7]

ófrancia irodalmi nyelv      

[←8]

lat. évkönyv