Lengyel Laura

A BOLDOGSÁG ÚTJA

Tartalom

Miklósy Dénes, az ifjú ügyvédtanonc és irodalmár óriási ambíciókkal és túlfűtött érzelmekkel érkezik a fővárosba, hogy folytassa jogi tanulmányait és bebocsátást nyerjen az irodalom és a színház nehezen megközelíthető fővárosi berkeibe. Már a pályaudvaron találkozik imádata elérhetetlennek vélt tárgyával, Berényi Piroskával, az Operettszínház ünnepelt primadonnájával, aki öt évvel ezelőtt szintén az ő szülőfalujából indult el világhódító útjára, mely a távolból nézve az elérhetetlen boldogság útjának tűnik a huszonkét esztendős fiatalember számára. Dénes azonban nem kevésbé forró "szenvedelemmel" kötődik bájos unokahúgához, Lenkéhez, akihez gyermekkori barátság fűzi, s akivel sok éve már kimondatlan szerelmi érzelmekkel kötődnek egymáshoz.

Két esztendő alatt a tehetséges és jóképű fiatalember sokra viszi a fővárosban: színdarabot ír, melynek főszerepét Berényi Piroska vállalja el, bekerül az irodalmi közéletbe is, közben pedig szorgalmasan levelezik hőn szeretett unokahúgával is. Mindkét nőhöz hevesen vonzódik, s e vonzódása mindkettőjük részéről elfogadásra talál. De vajon melyikük az igazi: a rivaldafényben fürdő, pletykákkal körülvett, de makulátlan tisztességűnek bizonyuló Piroska, vagy az érzelmeit titkoló, hasonlóképpen erényes és nagyon szerelmes Lenke?

Dánielné Lengyel Laura huszonhét könyv és három színmű szerzőjeként a XX. század első felének legtermékenyebb és legnépszerűbb írónői közé tartozott. A nő eredendő morális tisztaságának, kifinomodott ízlésének hirdetőjeként tisztelik és idézik őt napjainkban is. Romantikus regényeit - feltehetően éppen e morális tartás értékeléseként - fiatal és középkorú olvasói nemzedékeket átívelően "habzsolják". A boldogság útja a Női remekírók sorozat második köteteként jelent meg.

DÁNIELNÉ LENGYEL LAURA

A BOLDOGSÁG ÚTJA

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2018.

Dánielné Lengyel Laura: A boldogság útja

Első kiadás: Budapest, 1904

Szöveggondozás

Iván Katalin

Címlapterv:

Sobota

Tördelés, műszaki szerkesztés

Cseszkó Renáta

Felelős kiadó

az Atlantic Press igazgatója

Atlantic Press Kiadó,

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

E-mail: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

Tel: 212-2443

©Atlantic Press Kiadó, 2018

DÁNIELNÉ LENGYEL LAURA

Dánielné Lengyel Laura huszonhét könyv és három színmű szerzőjeként a XX. század első felének legtermékenyebb és legnépszerűbb írónői közé tartozott. A Budapesti Hírlap, majd a Pesti Hírlap újságírójaként szerzett ismertséget, de kortársai elsősorban moralistaként, a nő eredendő morális tisztaságának, kifinomodott ízlésének hirdetőjeként tisztelték. Romantikus regényeit fiatal és középkorú olvasói nemzedékeket átívelően „habzsolják”. Könyveiből egy nagyon is tiszteletreméltó polgári erkölcsi tartás sugárzik, melynek ma már az emlékét idézni is értéknek számít.

A szerző Pollák Lura néven született Újfehértón 1974. március 28-án és Budapesten halt meg 1954-ben. Nevét 1999 óta egy óvoda őrzi Újfehértón. Tanulmányait Debrecenben és Szolnokon végezte. Első nagyobb cikke Dosztojevszkij Bűn és Bűnhődés című regényének hőséről, Raszkolnyikovról szólt és az Élet című folyóiratban látott napvilágot 1895-ben.

A fejedelemasszony című történelmi lányregényéhez hasonlóan A boldogság útja is költői emelkedettségével, az emberi gyöngeség megértésével és megbocsátásával képes meghódítani minden újabb nemzedék női olvasóit. A boldogság útja, mely eredetileg 1904-ben jelent meg és azóta számtalan kiadást ért meg, most a Női Remekírók sorozat második köteteként lát napvilágot.

1.

A fiatalember pár pillanatig kábultan nézett körül. Az az ideges, különös kábultság ez, mely elfogja az embert, ha tíz órát töltött a gyorsvonat egy kis fülkéjében, aztán egyszerre egy nyüzsgő, tolongó embertömegben találja magát. Még inkább erősbödik ez a különös érzés, ha az ember a nagyvárosban idegen, és a sok, mellette elrohanó ember mind ismeretlen, szinte ellenséges benyomást tesz rá.

Miklósy Dénes pár percig még mozdulatlan maradt, aztán hirtelen visszatért energiája és fölvonta a vállát: Ez a bámészkodás egy kicsit falusias, – mormogta magában – azonfölül meg igazán nincs itt kire várnom, hát csak Isten nevében előre... Egy kis táska volt kezében, azt odaadta egy hordárnak, aztán egy szállócímet is mondott neki magabiztos, határozott hangon. Látszott, hogy ezt a cimet még otthonról hozta magával. Aztán csöndesen elindult ő is a hordár után. Előbbi kábultsága már megszűnt, most már élvezettel nézte a tolongást s hallgatta a zajt.

Ebben a pillanatban különös, édes parfümillatot érzett. Közvetlenül mellette ruha suhogott. Még nem látott semmit, de sejtette, érezte, hogy a nő, kinek ruhája itt suhog mellette, biztosan szép, előkelő úrihölgy lehet. Az ilyesmihez a férfiaknak csalhatatlan, biztos érzékük van.

Nem csalódott. Csak a fejét kellett megfordítani és meglátta a fiatal nő gyönyörű profilját, majd egy fordulónál hirtelen az egész arcát. Így, szembe nézve, már nem volt olyan szép, inkább érdekes, finom, elmés arc. A szája egy kicsit nagy, de az ajka vérpiros és finom metszésű, olyan különös, rejtelmes száj, mely hallgatva is beszél, csak finom érzék kell hozzá, hogy halljuk elmés, irónikus hangját. Az orra egyenes, rövid. A szeme meg sötétszürke. Messziről a nagy, kitágult pupilláktól feketének látszik a szempár, vagy ideges, vagy rövid¬látó. De föltűnő biztosság, bátorság, akarat van e szürke szempárban. A fiatalembernek bele¬szaladt a vér az arcába, mikor ez a sajátságosan hideg tekintetű szempár egy pillanatig meg¬pihent rajta. Aztán már csak hamvasszőke kontyát látta, mert elsietett előtte egy magas, kissé már idősebb úr karjára támaszkodva. Miklósy Dénes még mindig megbűvölten bámult utána. Miklósy Dénes fiatalember volt, még csak huszonkét éves.

E pillanatban egy úriember került melléje, egy kicsit meg is lökte a tolongásban, de nyomban utána mondta: pardon! és megemelte kalapját.

Miklósy Dénes ránézett és elkiáltotta magát:

– Dózsa úr!

A fáradt arcú, élénk szemű férfi egy pillanatig bámulva nézett a fiatalemberre, de a másik pillanatban már vidáman nyújtotta a kezét:

– Miklósy úr sokkal jobb ember, mintsem meg nem bocsátana az ő öreg, feledékeny barátjá-nak. Azonfölül meg nem is egészen én vagyok a hibás, nem... nem... Hiszen még csak tegnap mentettem meg a keresztmama sodrófája elől, mikor éretlen almából lakomát csapott.

– Tegnap, tiz éve – kacagott Dénes.

– Hallja, barátom, ne beszéljen ilyen szörnyű számokban, mert magának ugyan mindegy, de legyen tekintettel az én ősz fürtjeimre, melyek oly kínosan érzik magukat az ilyen pillanatban.

Karonfogta Dénest:

– Különben ez mind lári-fári, a fő dolog, hogy innen most kijussunk.

A fővárosi ember biztos tájékozottságával vezette ki fiatal barátját a nagy tömegből. Ott kint még egyszer látta Dénes a fiatal szőke nőt, ki kocsiba szállt. A magas, idős úr éppen be-segítette. Dózsa megemelte kalapját, mire a hölgy mosolyogva bólintott fejével. Föltűnően kedves volt mosolygása, pedig arcvonásainak komolysága, szemének hideg tekintete nem engedett föl. Szép, bájos, finom, mondhatni gyakorlott mosoly volt, de csak az arcizmok munkája, a léleknek nem volt hozzá semmi köze.

– Ki ez a nő?

– Nem ismeri? – csodálkozott Dénes, – látszik, hogy most érkezett Pestre, hiszen ez Berényi Piroska.

– A hires, nagy művésznő? – kérdezte Dénes áhitattal.

– Az operett-szinház primadonnája – felelt hideg közömbösséggel Dózsa.

A fogat már messze eltűnt a szemük elől, mikor Miklósy Dénes megkérdezte:

– Az az úr az édesatyja volt?

– Dehogy. Hiszen Piroska a Berényi Sándor leánya volt, a hirneves íróé, kit tavaly temettünk el közrészvét mellett és államköltségen, mivel az öreg után csak kifizetetlen váltók és elhasznált nyakkendők maradtak.

– Az ő leánya – mondta a fiatalember oly áhitattal, mintha imádságot rebegne, de aztán hirtelen egészen más hangon kérdezte:

– Ki volt az az ember, a ki elment vele?

– Az Kereszty gróf, de hát mit érdekli ez magát olyan nagyon? Kedvesem, maga rosszul kezdi a pályáját Budapesten, ha az első lépésnél mindjárt Berényi Piroskába lesz szerelmes.

– Nem vagyok annyira ostoba, mint hiszi – nevetett zavartan Dénes, – de mégis szeretném tudni. Hirtelen megállt, látszott rajta, hogy nagyon nehezére esik kimondani, amit akar. – Szeretője az az ember?

Dózsa vállat vont:

– Az ilyesmit nem lehet tudni. A színésznők mindig jobbak a hírüknél, különben is okos em¬ber ma már a rágalmazás világában ott tart, hogy elvből nem hisz el senkiről semmi rosszat.

Miklósy Dénes hallgatott, de mély keserűség szorította össze szívét. Fiatalember volt még abban az időben és fájt neki maga a föltevés is, hogy egy tiszta arcú, büszke tekintetű leánynak szeretője legyen.

Kiértek a Kerepesi-útra. A nagy, széles, zajos út vakitó fényben ragyogott. Még mindig karöltve mentek egymás mellett, de már mind a kettő a maga gondolataiba mélyedt. Dózsa a nagy képére gondolt, melyet az idei tárlatra festett, Miklósy Dénes meg szinte lelkét elveszítve, bámulta a metropolisz esti életét, míg a festő jobbra-balra köszöngetett; mindenkit ismert és mindenki ismerte őt Budapesten. Dénes arra gondolt, hogy mikor fog ő is a nagy ismeretlenségből diadalmasan kibontakozni? E nagy, büszke város fogja-e őt is elismeréssel, becéző szeretettel, kitűntető figyelemmel elhalmozni, mint a mellette elgondolkozva lépegető férfit, ki hirtelen megszólalt:

– Hát csakugyan Pesten akar maradni? Nos, hát mindenesetre szerencsét kivánok önnek, ez ráfér minden bevándorlóra.

– Ön azt hiszi? – kérdezte félénken a fiatalember.

– Nem, kedves barátom, én nem hiszek semmit. Én nem vagyok cinkostársa az életnek, hogy segitségére legyek a kiábrándítás nagy munkájában. A leckét, mit kapnia kell, úgyis megkapja okvetlenül, de mondja csak, nem volna kedve velem vacsorázni?

– Ön igazán kitüntet figyelmességével és én nem is tudom, hogyan háláljam meg?

– Úgy, hogy hallgassunk róla, ha csakugyan tart valamit a dologról. No, de jöjjön, itt vasár- és ünnepnapokon meg lehet rágni a húst, és hátha ma jókedvében találjuk a kocsmárost, mindenesetre bátraké a szerencse. Előre!

Nagy, fényes, elegáns étterembe nyitottak be. Miklósy Dénes elfogultan nézett körül, mig a festő az étlap tanulmányozásába mélyedt.

– Mondtam, hogy szerencsénk lesz ? – szólalt meg pár pillanat múlva, aztán gyorsan meg is rendelte a vacsorát.

– Most pedig, kedves fiatal barátom, beszéljen nekem az otthonról, hogy vannak önök, meg a többi ismerősök? De rég nem jártam ott lent, Istenem, de rég!

– Pedig ott lent sokat emlegetjük ám önt.

– Értem a rejtett szemrehányást, pedig ez nem azt mutatja, hogy önök jobban szeretnek engem, csak éppen több idejük van az emlékezésre. Hát aztán, hol beszélnek rólam?

– Mi, otthon Lenkével. Emlékszik még Lenkére?

– Az ön unokahgára? hogyne. Hiszen modelem is volt a kicsike, tiz évvel ezelőtt. Akkor támadt az az ideám, hogy egy gyermekarcban kifejezem a jóságot, a szépséget, a szeretetet, szóval a szentháromságot. Nagyon lehurrogtak az ideáért, pedig most is azt gondolom, hogy jó eszmém volt. De hát a kép sohasem készült el, közvetetlen azután... no, de mi lett Lenkével, már nagy leány lehet?

– Egy évvel fiatalabb, mint én, huszonegy éves.

– Persze, persze... hiszen ez a képidea már tíz éves. Nos, hagyjuk nyugodni békében. Hát Lenke kisasszony még emlékszik rám?

– Büszke az ő hajdani szereplésére, ha összejön Litvaynéval, mindig előhozzák önt.

– Ah, a kedves Klára asszony! Szép még?

– Egy kicsit elhízott.

A festő komikus kétségbeeséssel sóhajtott föl:

– Oh, Istenem, hát minden légies, karcsú leánynak ez a végzete? Remélem, Klára asszony megadással viseli sorsát?

– A dolog még nem olyan veszedelmes. Azonkivül Litvay változatlanul imádja a feleségét. Az asszony pedig nem a tükörből, hanem férje szívének állapotából konstatálja szépségének hanyatlását.

– Brávó, kedves barátom! Ön jutányos áron szállíthatna elmés mondásokat novellairók számára.

– Gúnyolódik?

– Eszemben sincs. Ha tudná, mennyire rászorulnak egy ilyen liferánsra a mi modern iróink.

– Ah, az irók!

Valami forró tűz gyúlt ki a fiatalember arcán. Ugy látszik, e pillanatot találta legalkalma-sabbnak arra a vallomásra, mire egész este készült, de a piktor megelőzte s beszélni kezdett azzal az ideges haraggal, mellyel az ecsettel dolgozó művészek szoktak nyilatkozni a toll napszámosairól.

– Szóval az irók? Látom, maga is rajong értünk. Ne beszéljen nekem ezekről a gazemberekről, akik nem elégszenek meg azzal, hogy övék az egész világ, a mi mesterségünkbe is belekontárkodnak. Az ő szerszámjuk tökéletesebb, jobb, többet kifejező, de hagyjanak hát békét a színeknek és formáknak, annál is inkább, hiszen ugy sem bírnak a maga igazában meglátni semmit. Ez az.

Majd elnevette magát:

– Különben nem érdemes kiabálni sem ezért, sem másért.

Dénes hallgatott, a vallomás most már beléfagyott, már a világért sem tudott volna belékezdeni semmiképpen.

Ettől a perctől fogva csakis a kis vidéki városról, mindkettőjük szülőföldjéről beszéltek. A fiatalember két évig jogot hallgatott Kolozsvárott, most a néni akarta, hogy feljöjjön, az utolsó két évet a pesti egyetemen hallgassa, szüksége van a fiatalembernek a fővárosi életre is.

– Persze, persze – bólintgatott fejével a festő, – nagy szerencsétlenség lenne, ha egy lélek tiszta és érintetlen maradna.

– Haragszik Pestre?

– Már nem. Kibékültem vele. Egyébiránt ne hallgasson rám, hanem ha úgy tetszik, menjünk egy kicsit járkálni, hazakisérem a fogadójához.

El is kísérte egészen a lépcsőházig, megígértette vele, hogy fölkeresi minél előbb, aztán el-váltak. Dózsa, mikor magában maradt, ilyenformán morfondírozott:

– Szeretném tudni, miért jött ide ez a jóravaló, becsületes fiú? Miért nem marad otthon, miért nem veszi nőül az unokahúgát, aki már huszonegy éves és minden valószínűség szerint csinos leánnyá fejlődhetett? Míg itt?... Ugyan mi lesz vele?... Máris elbolondította az első szőke konty, amit látott. Szerencsére ez a konty a Berényi Piroskáé, s a fiú ősei elfelejtettek majorátust biztosítani jeles kis utódjuk számára. Szóval, erről az oldalról nincs veszedelem. Akár igaz a pletyka, akár nem, – hölgyek erkölcséről különben legokosabb véleményt nem formálni, – annyi bizonyos, hogy Piroska ügyes, értelmes leány. Ez a jóravaló, derék fiú később mégis csak nőül fogja venni az unokahúgát, de addig mennyit kopik, mennyit változik. Szegény kis Lenke, ha most, a pesti kirándulás előtt lett volna meg az esküvő, ép, egészséges, vidám lelkű, becsületes szívű, szeretni tudó férjet kapott volna.

Az a fiatalember, akivel gondolatában foglalkozott, ott ült a szálló háromlábú, kerek asztala mellett és levelet írt haza, vissza a kis városba.

Édes Lenkém!

Nem tudok lefeküdni, míg neked be nem számolok mindenről. E pillanatban édes, mámoritó illúzió fogja el lelkemet, hogy te és a néni itt ültök mellettem és én nektek élő szóval mondom el mindazt, amit leirni akarok. Illúzióm oly erős, hogy látom a mi nagy szobánkat, ott ülünk mind a hárman a kis asztal mellett, a néni kezében kötés, te lehajolsz himzésedre, én meg közöttetek ülve, boldogan mesélem, hogy volt egyszer egy szegény fiú, aki elindult a nagyvárosba hírnevet, dicsőséget és boldogságot keresni... azután... azután visszajött és most itt van közöttetek...

Nem. Én itt ülök egy szálló harmadikemeleti kis szobácskájában és a csukott ablak-táblákon keresztül is behallom az óriás város lélekzetvételét. Az illuzió szétfoszlott, én nem vagyok köztetek, most már tudom. A villámos körte hideg, éles fényénél vetem a csúf betűket papirra, ha kiéreznétek belőle szivem dobogását, lelkem epekedését utánatok, értetek.

Hát csak mindent sorjában, édes Lenkém. Amint megérkeztem a pályaházba, rögtön találkoztam a mi híres, nagy festőnkkel, Dózsa Miklóssal. Igen szíves és jó volt irányomba, már éppen be akartam neki vallani, hogy micsoda ambiciók hoztak föl Pestre, de olyan hangon beszélt az írókról, meg az irodalomról, hogy torkomon akadt a szó. Azonfelül meg igy gondolkoztam: az efajta vallomást az ilyen híres, befolyásos emberek félremagyarázzák, még azt hiheti, hogy pártfogását kérem. Csak az esetleges föltevésre is vérbe borult az arcom, mert vagy érnek azok a dolgok a ládám alján valamit, vagy én csalódtam magamban. Tévedni nem bűn, csak szerencsétlenség, nagy fájdalom lesz rám nézve csalódásom konzekvenciáját viselni, de a fájdalomhoz legalább ne járuljon gúnyos megalázás, szégyen, mert elvégre is ezt semmi körülmények közt nem érdemlem.

Pár nap mulva mindent meg fogok tudni. Dolgozataimat rendbeszedve, elviszem egy szerkesztőnek... mindegy, akármelyik... Az igazságos, elfogulatlan, szigoru kritikát bár-melyiktől meg fogom kapni, egyebet nem is kivánok. Rád gondolok, édesem, ki annyiszor buzditottál, bátoritottál.

Hidd el, magam is hiszem, hogy lesz belőlem valami. És tudod, mi hiányzik ahhoz, hogy tehetségem igazán erőre kapjon? A szerelem. Te veled nyiltan szólhatok, hiszen ha húgom volnál sem lehetnél igazabb testvérem, te veled nyiltan beszélek, – de a néni előtt nem kell levelemnek ezt a részét fölolvasnod, – szeretnék szeretni. Megismerni a szerelmet a maga elragadó, bűbájos mivoltában, elementáris erejében, pusztitó szenve-delmével. Igen, az asszony hiányzik lelkemből, az asszony, aki nélkül mégsem lehet alkotni, hidd el nekem! Nem írhatok neked erről a dologról többet, mert akármilyen okos, bölcs és finomlelkű, mégis csak leány vagy. De hiszem, hogy meg fogom lelni lelkemnek jobbik felét, szívemnek inspirálóját, azt akartam mondani, hogy a múzsámat, de még nincs jogom e szót leirni.

De lesz, édes Lenkém, én már érzem, hogy lesz. Ugye, örülni fogsz boldogságomnak, mely, azt hiszem, a dicsőséget, a hírt, minden álmomat meghozza magával? Oh, miért is nem vagy itt mellettem, hogy beszélhetnék veled. Írásban ez nem megy sehogysem. Tele van a lelkem és reszket utánad. Sokszor gondolkoztam már azon, hogy mi lenne az életem nélküled és sehogy sem birtam elképzelni? Tudod-e, hogy érzelmeim, gondo-lataim csak akkor kezdenek értéket nyerni előttem, ha veled közölhetem. Nem testvérem vagy te nekem édes, hanem barátom.

Most tudom, hogy kinevetsz és azt mondod, érzelgek. Nos, ne nevess, nem folytatom tovább. Még csak annyit, hogy láttam a te hajdani iskolatársnődet, akiről annyit beszéltél nekem – Berényi Piroskát...

Nagyon szép leány, te talán nem is tudod, hogy első primadonnája az operettszínháznak. Bizony, a te iskolatársnőd, aki oly elmés, cinikus, fájdalmas leveleket irogatott neked, emlékezel még?

Most pedig Isten veled. A néninek csókold meg a kezét helyettem is és gondoljatok rám, ki itt az idegenben is teljesen a tietek vagyok.

Dénes