Nagy Károly

Élt egyszer egy Jézus

Tartalom

A szeplőtelen fogantatástól a feltámadásig követi nyomon a szerző Jézus életét és munkásságát. Egy szentföldi utazás keretében saját megfigyeléseivel egészíti ki az Ószövetség, az Újszövetség, a Korán, valamint az evangéliumok, a modernkori Jézus kutatók és teológusok által hagyományozott, illetve legújabban felfedezett információkat.

Nagy Károly újságíró, kelet-kutató, diplomás történész, a vallások iránt kamaszkorától érdeklődik. Az MTI szófiai és athéni tudósítójaként kezdett foglalkozni a görög mitológiával. Később Mongóliában felfigyelt a mongolok buddhizmusára. Miután a Tibeti Autonóm Terület kormányának vendégeként bejárhatta a klasszikus Tibet legfontosabb városait, megírta a Tibeti reinkarnációk és a Buddhizmus, misztika, Tibet című könyveit.

És mivel a Szentföld Kelet is, meg a kereszténység bölcsője is, Jézust pedig a szerző kivételesen rokonszenves személyiségnek látja, új könyvét róla és a legnagyobb világvallás, a kereszténység megszerveződéséről írta.

Nagy Károly

Élt egyszer egy Jézus

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2018.

ÉLT EGYSZER EGY JÉZUS

©Nagy Károly, 2018

Szerkesztette

Bokor Pál

Lektorálta

Szántó András

Tördelés, műszaki szerkesztés

Cseszkó Renáta

Borítóterv

Sobota

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

Tel: 2102-2443

E-mai: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

ELŐSZÓ HELYETT
A mesebeli Jézus és néhány gondolat a mai Izraelről

A mesebeli Jézus

A gép felszállása sima volt, nagyon kellett figyelnem, hogy el ne mulasszam a pillanatot, amikor elszakadunk a betontól. Annak látványát pedig mindig élveztem, hogyan távolodunk el a földtől, hogyan zsugorodnak kutyaóllá a házak, terepasztallá a város, hogyan kicsinyednek hangyákká az emberek, majd tűnnek el, hogy átadják helyüket az ezüstfehéren fénylő, foszlányos vagy gömbölyű felhőkupacoknak. Hátradőltem az ülésen és elgondolkodtam, vajon miért kerül el az a könnyű, ártatlan kis izgalom, amit fiatalabb koromban mindig éreztem, ha csak Szófiába vagy onnan Athénba repültem is? Nagyon rég ültem repülőgépen, rég szállt le velem gép Moszkvában, Athénban, Zürichben, Irkutszkban, Ulánbátorban, Pekingben, Lhászában – a lista nem teljes. Mintha nem tudnám, hogy az életkorom az oka. Eleinte tényleg nem tudtam, csak egy idő után kezdtem gyanakodni, és bizony jogosan. De ezt is élveztem. S persze a kíváncsiságot is, amely váratlanul jelentkezett nálam a Szentföld iránt. De nem az öregedésemmel függött össze, nem Platón megállapítását igazolta, miszerint a korosodó emberek már kevésbé mondják, hogy istenek pedig nincsenek. Csak úgy jött.

Nos, igen, Ágnes lányommal Izraelbe igyekszem. Amely számomra nem elsősorban a három vallás – judaizmus, kereszténység, iszlám – Szentföldje, hanem az ókori civilizációk egyik bölcsője is. Szóval, igazán van min eltöprengenem a három órás úton.

Volt egyszer egy Sumer, i. e. bő 5000 évvel már államalakulattal, írásbeliséggel; aztán Mezopotámia, Babilon, Asszíria; volt Fönícia, a fáraók Egyiptoma – hol vannak? A zsidóknak mindhez közük volt, de valamennyi eltűnt a történelem süllyesztőjében – a zsidók ókori állama is, ám ez kétezer évvel később, 1948-ban, a világ egyetértésével újraéledt.

A cionizmusnak – az új, független zsidó állam eszméjének – egyik atyja a Budapesten született magyar Herzl Tivadar újságíró volt, neológ zsidó család sarja. A fasori Evangélikus Gimnáziumban érettségizett. Német lapokban tudósított a 19. század végi konstruált franciaországi Dreyfus-perről, megdöbbentette az és a nyomán fellángolt összeurópai tömeghisztéria és antiszemita pogromhangulat, s a zsidók sorsát egy saját haza megteremtésével látta megoldhatónak. Ezt írta meg Der Judenstaat (A zsidó állam) című könyvében. Persze, voltak elődei, a 19. századtól már alijáztak – vándoroltak be, tértek vissza – zsidók az ősi földre, ahol mindig is éltek zsidók, s amely akkor az oszmán birodalom fennhatósága alatt állt, majd a 20. században a britek mandátuma volt.

Az igaz, hogy a vallások mindig érdekeltek, gyűjtöttem a könyveket a buddhizmusról, a görög mitológiáról, jártam Kínában és Tibetben, Görögországban pedig legalább tucatszor, megjelenése után – még 1973-ban – azonnal megvettem a jegyzetekkel is ellátott nagy katolikus Bibliát és minden, a kereszténységről szóló könyvet, de ennek semmi köze a vallásossághoz. Az is igaz, hogy Jézus személye elkezdett érdekelni, amikor véletlenül újra a kezembe akadt Vermes Géza szintén még megjelenésekor megvásárolt könyve, A zsidó Jézus, és újra elolvastam. S ha valami felcsigázza az érdeklődésemet, akkor kutatni kezdek, és ha már kutatok, többnyire késztetést érzek, hogy írjak róla.

Jézusról persze lehetne írni úgy is, hogy a szerző nem jár Izraelben, de én újságíró vagyok, nem tudós, nem is szépíró. Hitem szerint jót tehet az ügynek, ha szubjektív benyomásokat is szerzek – vallásokról és vallásos emberekről, a zsidó, muszlim és keresztény Jeruzsálemről, a zarándokok járta tájakról és templomokról, a Genezáret-tóról. Az ősi zsidó és a nagy keresztény mítosz helyszíneiről, az iszlámról, s riportszilánkokat is beépíthetek abba, amit erről a szent vagy szenteskedő világról felfedezek.

Amikor egyenesbe került a gépünk, az utasok felélénkültek, biztonsági öveiket kikapcsolták és beszélgetni kezdtek itt is, ott is. Mögöttünk két középkorú nő ült, ők is a csoportunk tagjai voltak, és az egyik arról mesélt, hogy gyerekkorában a nagymamája gyakran mondott meséket Jézusról. Erre felfigyeltem, mert tudom ugyan, hogy még mesekönyv is van Jézusról, de az többnyire vallásos tanmeséket tartalmaz. Itt nem ilyenek jelentek meg.

– Emlékszel még ezekre a mesékre? – kérdezte a barátnő.

– Némelyikre igen.

Az egyik mese arról szólt, hogy két kislány üldögél egy kerti padon és varrogat, de az arckifejezésük elégedetlenséget tükröz. Álruhában éppen arra jár Jézus, és persze észreveszi, hogy valami nincs rendben. Meg is kérdezi, hogy mi a gond, talán nem szeretnek dolgozni?

Mindketten tiltakozva rázták a fejüket, egyikük meg is szólalt:

– Mi nagyon szeretünk dolgozni, csak most valahogy nehezen megy a munka. A barátnőm cérnája mindig összekócolódik, az én tűmből meg folyton kifogy, ezért nagyon lassan haladunk.

– Ó, ezen könnyű segíteni – mondta Jézus. – Vegyétek ki cérnátokat a tűből és mérjétek össze. Látjátok? – mondta, amikor a kislányok megtették. – Az egyik cérna nagyon rövid, a másik túlságosan hosszú. Most mérjétek le a hosszúnak a felét, és mindketten olyan cérnával varrjatok.

Ez megtörtént, nem is volt a lányoknak többé gondjuk a varrással.

A két asszony elnevetgélt a mesén, az álruhás Jézuson, meg hogy mi mindenre volt gondja. A történet nekem is tetszett, hisz olyan, mint egy népmese a világot titokban és álruhában járó „Messiásról”. Aki ráadásul nem imádkozni tanít, hanem az életre.

A másik történet így szólt:

Egyszer egy lány meg egy fiú juhokat őrzött a mezőn. Valójában a fiú csak kiterített köpenyén heverészett, a lány meg körülötte tett-vett, a juhokkal nem kellett törődniük: itatás után voltak, pihentek. Egyszer csak odaérkezett hozzájuk Jézus, ezúttal, mint a forróságtól tikkadt vándor, és kért egy pohár vizet, hogy oltsa szomját. A fiú odavetette:

- Ott a csöbör, önts magadnak!

Jézus azonban jószerivel még körül sem tudott nézni, a lány máris mosolyogva nyújtotta neki a friss vízzel teli bögrét. A vándor mohón kiitta, megköszönte és máris folytatta útját. Közben pedig arra gondolt – mármint a mesemondó nagymama szerint –, hogy ezeket a fiatalokat össze kell boronálnom, mert a fiú lusta és hányaveti, semmire sem vinné az életben e nélkül a szorgalmas és kedves leány nélkül.

Hát, ebben a nagymama igencsak téved – mosolyognom kellett. Jézus korában nőnek lenni a világon sehol sem volt mámorító öröm, de itt szinte átok volt. Sok férfi naponta hálát adott az istennek, hogy nem nőnek született. Nő nem tanúskodhatott peres ügyekben, azt a bírák nem vehették figyelembe. Sirák fia Jézus, aki kétszáz évvel Krisztus Jézus előtt élt, a lányos apákat előre figyelmezteti a gondokra: lányuk, ha van, nehogy későn menjen férjhez; ha férjhez ment, nehogy meggyűlöljék új otthonában; amíg érintetlen, nehogy becsapják és teherbe ejtsék az apai házban; a férje mellett nehogy görbe úton járjon; s asszonyként nehogy meddő legyen. Ha pedig általában van szó a nőről, akkor ez vonatkozik rá: Miként a ruhából előmászik a moly, úgy az asszonyból is az asszonyi gonoszság. Kevésbé rossz a férfi gonoszsága, mint amilyen rossz az asszony kedvessége, mert az asszony szégyent és gyalázatot szerez (Sirák 42, 9-14). Hogy mivel szerez szégyent és gyalázatot? Hát azzal, ha rámosolyog a férfira. Ha ez gyengének bizonyul és vágya támad, azért mindig a nő a bűnös.

Igaz, a zsidó Bibliában Sirák fiának a könyve nincs benne, a szöveg héber ugyan, de apokrifnak számít. A protestáns keresztények sem fogadják el, ám a római katolikusok igen. Ami a mélyebb ókort, Mózes törvényeit illeti, ezek azzal becsülték meg a nőt, hogy apja halála esetén, ha nem volt fiú örökös, ő örökölhette a családi vagyont (4Mózes 27, 1-11). Továbbá férje halála esetén a halott fivérének, vagy ha nem volt, akkor más férfirokonának feleségül kellett vennie az özvegyet, hogy ne maradjon férj nélkül (1Mózes 38, 8). Lehetőséget kapott a lány arra is, hogy akár örök szüzességet fogadjon. Ez furcsa, mert azt a látszatot kelti, hogy mégis lehetett valamiféle kultusza az önmegtartóztatásnak, ami ellentmond a szaporodjatok és sokasodjatok parancsának. Ám ez a fogadalom csak akkor volt érvényes, ha az apa, vagy – ha már férjnél van – a férj nem tiltakozik még azon a napon, amikor tudomást szerzett róla. Az ő tiltakozásuk semmissé tette a fogadalmat (4Mózes 30, 4-17).

Gondolatok a modern Izraelről

Érdekel a modern Izrael is. Mennyit látunk belőle, nem tudom. Köztudomású, hogy nagyobb tömegben először holokauszt-túlélők csatlakoztak a Palesztinában élő zsidókhoz, majd a földkerekség nagyon sok országából vándoroltak be csoportok. Ez a bevándorlás jelenleg is tart.

Szakértők állítják: nem azonnal dőlt el, hogy az új állam az Egyesült Államokra vagy a Szovjetunióra fog-e támaszkodni, és ez nem csak a 19. századtól bevándorló oroszországi zsidók baloldaliságával függött össze, hanem a gazdasági életet eleinte meghatározó földművelő kibucok jellegével is. (A kibuc szó csoportot jelent, ám csak látszólagos a hasonlóság a magyar termelőszövetkezetekkel). De a hezitálás, ha volt is, nem tartott soká: Amerikában sok gazdag zsidó él, akik pénzükkel, politikai befolyásukkal és érzelmi elkötelezettségükkel hamar döntésre vitték ezt a dolgot.

A kibucokkal kapcsolatban őrzök egy érdekes emléket. Scheiber Sándor (1913-1985) egykori magyarországi főrabbival, az Országos Rabbiképző igazgatójával készítettem interjút valamikor a 70-es években, amikor megjelent nála egy izraeli házaspár. A professzor azonnal fogadta őket – egykori magyarországi életük még fellelhető emlékeit gyűjteni jöttek a kibucuk múzeuma számára –, de velem sem akart udvariatlan lenni, ezért végig az irodában maradtam, ők pedig magyarul beszéltek. Megtudtam, hogy értelmiségiek, de kibucban végeznek földművelő munkát, kétévente van két hét szabadságuk, ezt használták fel a látogatásra.

„A kibucok az igazi szövetkezések – mondta nekem szólóan Scheiber professzor. – Ott nem csak a föld közös, és nem csak együtt művelik, de még az étkezés is közös”.

Az első kibucok tényleg sajátos utópista-kommunista alapon működtek. Nem érdektelen az sem, hogy ez a kommunista utópia vallási köntösben a zsidók egy részénél már több mint kétezer éve megtalálható volt, valójában ott született, és a zsidó őskeresztények is átvették, de erről majd később. Az izraeli kibucoknak persze semmi közük a bolsevik típusú, sztálinista kolhozrendszerhez, itt demokratikus és igazságos volt a „kommunizmus”, a közösség döntött minden fontos kérdésben, és egyes helyeken még pénzt sem használtak, a javakat osztották el demokratikusan. Sok kibucban a gyerekeket a szülőktől elválasztva, „gyerekházban” nevelték, naponta csak pár órát tölthettek a szüleikkel, ami már szinte az ókori Spártát idézi. Először ez ellen lázadtak fel a hozzátartozók, de később a gazdaságosság törvényszerű lemaradása is gondokat, eladósodást okozott, amire az esetek többségében csak a privatizáció jelentett megoldást.

Nos, azok az évek elmúltak, a legtöbb kibuc mára magántulajdonná lett, más részük kapitalista társas ipari vállalkozássá alakult, nem egy turisztikai objektumként virágzott fel. Mintegy harmaduk azonban eredeti formájában élte túl az elmúlt évtizedeket, s ezzel igen nagy nemzetközi érdeklődésnek örvend.

Amikor a világ először felfigyelt az új Izrael Államra, azt az Argentínában bujkáló háborús bűnös, az európai zsidók deportálását irányító Adolf Eichmann Buenos Aires-i elrablása és Izraelbe hurcolása idézte elő 1960 májusában. Ez az akció ugyanis titokban zajlott, az argentin hatóságok tudta és beleegyezése nélkül, az izraeli állambiztonsági szervek ügynökei hajtották végre. A Moszad azonnal híres lett, és a világ nem sokat törődött az argentin kormány tiltakozásaival; a zsidók elnyerték a népek szimpátiáját. Eichmannt a jeruzsálemi bíróság 1961 decemberében ítélte halálra, majd 1962 májusában – kegyelmi próbálkozásainak elutasítását követően – felakasztották.

Aztán 1967 júniusában jött az úgynevezett hatnapos háború, Egyiptom, Jordánia, Szíria és Irak együttes támadása a zsidó állam megsemmisítésére. Ez egyébként már a harmadik háború volt Izrael ellen, az arabok első támadása még a világi zsidó állam 1948. május 14-ei kikiáltásának másnapján megtörtént. A „szocialista világrendszer” ekkor – 1967-ben – már egyértelműen az arabokat támogatta, ám az, hogy a zsidók megsemmisítő vereséget mértek sokszoros túlerőben lévő ellenfeleikre, csodálatot váltott ki az egész világon. Nálunk, Magyarországon a politika zavartan sunyított, az emberek vigyorogtak és csóválták a fejüket. Olyan háború volt ez, amely azóta leckévé lett a különböző katonai akadémiákon.

Csakhogy az izraeliek olyan győzelme volt ez, amely – mint némelyek gondolják – tragédiájává is válhat. Ari Shavit izraeli újságíró néhány éve megjelent könyve, a Hazám, az ígéret földje szerint Izrael elpusztul, ha nem vonul ki a megszállt palesztin területekről, melyekről fegyverrel és igazságtalan ideológiával űzte el az arab lakosságot, ám elpusztul akkor is, ha nem semmisíti meg az iráni atomreaktort, mielőtt az semmisíthetné meg őt. Az egyik az izraeli vezetésnek nem tetszik, a másikat nemzetközi kifogások érik. Izrael területe ma de facto – az arab szomszédok ellen nem általa kezdett, de megnyert háborúk után – 22072 négyzetkilométer, 1948-ban ez a terület 20770 négyzetkilométer volt. Olyan ősi zsidó települések, mint Betlehem vagy Jerikó, most kívül esnek az ország eredeti határain, a szóbanforgó terület azonban részleges izraeli megszállás alatt áll.

Ugyancsak Izraelé volt a világ együttérzése és rokonszenve, amikor 1972-ben a müncheni olimpián a Fekete Szeptember palesztin terroristái megöltek 11 izraeli sportolót (közöttük több erdélyi születésű magyar zsidót). Öt terrorista és egy német rendőr szintén meghalt, az akkor ott életben maradt támadókat a Moszad később levadászta. Azt mondják: a titkosszolgálatok világában bon mot, hogy az amerikaiak a leggazdagabbak, az oroszok vannak a legtöbben és az izraeliek a leghatékonyabbak.

Más visszhangot kapott az izraeli atombomba kiszivárogtatójának sorsa. Mordeháj Vanunu, egy rabbi fia, az izraeli atomreaktor 1985-ben elbocsátott technikusa fotókat adott át munkahelyéről a The Sunday Times című londoni lapnak. Ezeket angol szakértők vizsgálata után a lap leközölte. A világkörüli utazáson lévő Vanunu Ausztráliában áttért a keresztény hitre. Később Rómában a Moszad egy ügynöknője elcsábította őt, a nő férfi kollégái pedig elrabolták és hajón hazaszállították, megint csak az érintett kormány tudta és beleegyezése nélkül; otthon kémkedésért és hazaárulásért ítélték el. A börtönből – 18 év után – 2004-ben szabadult, de azóta is szigorú karanténban tartják, hiába a nemzetközi tiltakozás; nem kap útlevelet, nem találkozhat külföldiekkel, sem újságírókkal, nem internetezhet. Vanunu szerint az atomsorompó-egyezmény aláírásának és a nemzetközi ellenőrzésnek a megtagadásával Izrael regionális feszültséget kelt és kiprovokálja egy „második holokauszt” veszélyét.

Az Izraellel és az izraeliekkel kapcsolatos irodalom nagyon gazdag. Akadnak kritikus beszámolók, blogok az izraeli vallásosság fokozatairól és a palesztin terroristák akcióinak nem mindig arányos megtorlásairól; az ilyenkor tiltakozó zsidó értelmiségiekről, akik itt is a társadalom lelkiismeretének szerepét töltik be; praktikus tanácsok az utazóknak, elragadtatott szavak a látnivalókról. Izrael turistaparadicsom, izgalmas és egzotikus ország a maga Holt-tengerével, földközi- meg vörös-tengeri üdülőivel, bércekre töredezett homokkőhegyekből álló Júdeai és Negev sivatagával, nemkülönben Galilea szelíden zöldellő dombvidékével és Genezáret-tavával. S akkor még nem beszéltünk az ország bronzkorba visszanyúló történelmének régészeti emlékeiről, s a három vallás szenthelyeiről.

Eközben persze Izraelnek küzdenie kell mindazokkal a társadalmi és gazdasági gondokkal melyek a nyugat-európai országokat is jellemzik, és persze dicsekedhet a nyugat-európai típusú fejlődés sikereivel is. A sikerek egyik oka talán az, hogy a világ zsidóságának gazdag – és nem jelentéktelen – része ezt az államot állandó lakhelyül ugyan nem választaná, érzelmi elkötelezettségét azonban nagy befektetésekkel, segélyadományokkal kifejezésre juttatja. És noha a külhoni támogatók vallásossága sem egészen ortodox, sokuk vásárol magának méregdrága sírhelyet Jeruzsálemben.

A gondokat mindenekelőtt az olykor megdöbbentő tragédiákba torkolló izraeli-palesztin konfliktus okozza. Újsághír volt, hogy az egyik jeruzsálemi zsinagógát takarító arab férfi részt vett az ott imádkozó zsidók legyilkolásában, és az is, hogy ismeretlen zsidók az autóbuszban felakasztották annak palesztin sofőrjét… Persze vannak zsidó-keresztény (meg muzulmán-keresztény) konfliktusok is, de az előbbiekhez képest csak mosolyogni lehet azon, ha egy keresztény templom vagy kolostor bejáratán megjelenik a héber felirat: Jézus anyja kurva volt…