A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karina Halle: The Lie, 2016

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bűnbe született (Átkozottak 1.) 2017

Túl közel hozzád 2017

Bármi áron (Átkozottak 2.) 2018

Veszélyes trükkök (Átkozottak 3.) 2018

Nem lennék nélküled (McGregor testvérek történetei 1.) 2018

Egy lépéssel közelebb (McGregor testvérek történetei 2.) 2019

Éjszaka a tiéd leszek (McGregor testvérek történetei 3.) 2019

Copyright © 2016 by Karina Halle

All rights reserved.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5875-23-6

Scottnak

PROLÓGUS

Brigs

Edinburgh, Skócia

Négy évvel ezelőtt

– Bocsáss meg nekem!

Olyan sokat gyakoroltam el a mondanivalómat, hogy azt hittem, elég lesz csak kinyitni a számat, és a szavak valósággal előtörnek belőle. Az egész beszéd. A teljes gyónásom. Azt hittem, ha újra és újra mindent felmondok magamban, akkor könnyebb lesz a dolgom. Könnyebb, ha majd el kell mondanom az iszonyatos, rettentő, felszabadító igazságot.

De nem volt könnyű. Cseppet sem.

Képtelen vagyok érthetően beszélni. Megroggyan a térdem, a lábam remeg az idegességtől, és ezt csakis magamnak köszönhetem. Ez a kellemetlenség azonban eltörpül amellett, amit nemsokára Miranda fog érezni.

Az előbb megkértem a feleségemet, hogy üljön le a heverőre. A teáscsészéje elegánsan megpihen a csészealjon. A tekintetem az italból felszálló halvány gőzre tapad. Azt gondoltam, képes leszek őszintén Miranda szemébe nézni, de nem sikerül. Ugyanolyan gyáva vagyok a végén, mint az elején, nem akarom látni a fájdalmát, a sebhelyeket, melyeket én okoztam.

– Mit bocsássak meg neked? – kérdezi a rá annyira jellemző hűvös hangon. Mindig olyan visszafogott, bármit el tud viselni, amit rázúdítok. A hangja a legcsekélyebb mértékben sem változott meg amiatt, hogy térdre rogytam előtte, és úgy remegek, mint egy bolond. Lehet, hogy a vallomásom nem fogja annyira megviselni, mint amire számítottam.

Álmodik a nyomor. Pedig hogy örülnék ennek!

Mélyen beszívom a levegőt, ám ahogy kifújom, az vinnyogásnak tűnik. Remélem, hogy a kint szakadó eső dübörgése elfojtotta e zajt.

– Bocsáss meg nekem! – mondom újra. Olyan élettelen a hangom, mintha egy poros régi hangszalagot játszanék éppen vissza. – Be kell vallanom valamit.

– Ez nyilvánvaló – feleli, most már némi ingerültséggel a hangjában. – Megkértél, hogy üljek le, te pedig letérdeltél. Nagyon remélem, nem arra készülsz, hogy újra megkérd a kezemet.

Minden sokkal egyszerűbb lenne, ha erről volna szó.

Végre a szemébe merek nézni.

A feleségem lenyűgözően szép nő. Mintha Grace Kelly született volna újjá. A nyaka, mint a hattyúé. Emlékszem az első randevúnkra. Éppen csak hogy túl voltunk a középiskolán, ám Miranda elegáns testtartása már akkor is titkokkal teli világgal kecsegtetett. Annyira összerendezett volt! Annyira tökéletes! A lepukkadt verdámmal vittem el moziba meg vacsorázni, a legjobb helyre, amire még futotta a pénzemből. Bár az étel borzasztó volt, ő viszont végig kimérten viselkedett, és a szeme sem rebbent. Azt az érzést keltette bennem, hogy vagyok valaki, amíg ott ülök mellette, és talán éppen ezért vettem el feleségül. Benne megvolt mindaz, ami belőlem hiányzott.

Ez pedig ebben a pillanatban is nagyon igaz. Ennél jobban nem is lehetne szembetűnőbb a különbség.

– Brigs – mondja és elkomorodik. Még így grimaszolva is alig vannak ráncok az arcán. – Megrémítesz.

Krákogok egyet, de a probléma még mindig hegyként nehezedik a vállamra.

– Tudom.

– Hamishről van szó? – kérdezi, és ahogy ez a gondolat testet ölt az elméjében, a rémülettől elkerekedik a szeme.

Gyorsan megrázom a fejem.

– Nem, ennek semmi köze Hamishhöz.

Elképzelhetetlenül hálás vagyok azért, hogy az emberke időben lefeküdt aludni. Most még hangosabban ömlik az eső, veri az ablaktáblákat, és ez a zaj a legszebb altatódalnál is gyorsabban elaltatta a fiunkat.

– El kell mondanom neked valamit – kezdem, és a tenyeremet ráteszem a kezére. Olyan puha a bőre, mintha életében sosem kellett volna dolgoznia. Régebben sokat ugrattam emiatt, és azt mondtam, hogy igazi társasági hölgy, gazdag kisasszony. A keze miatt ebben a pillanatban fájdalmasan sebezhetőnek tűnik. – El kell mondanom, hogy… sokat gondolkodtam a dolgon. Nem akartalak ám megbántani.

Esdeklőn nézek rá.

– Ezt jó, ha tudod.

– Ó, istenem! – hördül fel, és elhúzza a kezét a tenyerem alól. – Brigs, mit tettél?

A döntéseim súlya lavinaként zúdul rám.

Nincsen egérút, nincsen menekvés.

Nem lehet mivel enyhíteni a fájdalmat.

Nem akarom megbántani Mirandát.

De azt kell tennem.

– Én… – A torkomba borotvaélesen hasít bele a fájdalom. Megrázom a fejem, és leküzdöm a szemem mögött égető érzést. – Miranda, el akarok válni tőled.

Kifejezéstelen arccal olyan nyugodtan néz rám, mint aki nem is hallotta a szavaimat. A kezem remeg, és attól tartok, hogy mindjárt leáll a szívem.

– Tessék? – suttogja végül hitetlenkedve.

A külvilág alighanem azt hiszi, hogy boldog házasságban élünk. Mi azonban mind a ketten tudtuk, hogy ez lesz a vége. Miranda talán nem sejtette, hogy pontosan miért, de tudta, hogy a változás elkerülhetetlen. Ebben biztos vagyok.

– Mind a ketten igen régóta nagyon boldogtalanok vagyunk – magyarázom.

– Komolyan beszélsz? – kérdezi sietve. – Te tényleg komolyan gondolod?

– Miranda – megnyalom az ajkam, és újra a szemébe nézek –, tudnod kellett, hogy ez elkerülhetetlen. Ha nem az én részemről, akkor a te oldaladról.

– Hogy merészeled…? – kiáltja, durván ellöki a kezemet és felpattan. – Hogy merészelsz ilyen szavakat adni a számba? Boldog voltam… csak egy kicsit… éppen csak hogy…

Vadul megrázza a fejét, és átsiet a szalon túlsó végébe.

– Nem – mondja, és megáll a kandalló előtt. – Nem, nem megyek bele a válásba. Nem foglak elengedni. Nem hagyhatsz itt. Te… Brigs McGregor, soha nem hagyhatod el Miranda Harding McGregort. Nélkülem te csak egy nagy nulla volnál.

A szavai leperegnek rólam, bár éppen azért kerültünk ebbe a helyzetbe, mert régen hittem neki.

– Miranda – mondom lágyan, ám a neve most különösen, idegenül hangzik, pontosan úgy kopik el, mint bármilyen szó, ami egymás után túl sokszor hagyja el az ajkunkat. – Kérlek.

– Nem! – harsogja, én pedig összerezzenek, és azt remélem, hogy nem ébresztette fel Hamisht. – El sem tudom képzelni, hogy milyen ostobaság járhat a fejedben, de a válás semmire sem megoldás. Ez csak… csak valami kerge kóbor gondolat. Nem szereted a munkádat. Úgy érzed, hogy nem viselkedsz férfi módra. Úgy érzed, hogy csődöt mondtál az ágyban.

Ez azért övön aluli ütés volt. Tudnom kellett volna, hogy kapásból ezzel fog védekezni: azzal, hogy a múlt évben nehézségeink támadtak a hálószobában, ami miatt egyébként nem tehetek szemrehányást neki.

– Nem – mondja újra. – El tudom viselni, el bizony. Az sem baj, ha nem lesz még egy gyermekem. De a családom… a jó hírem… nem kerülhet veszélybe. Hiszen jól élünk, Brigs. Itt van a ház. Nézd meg ezt a házat.

Hadonászva körbemutat, és lázasan ragyog a szeme.

– Nézd meg ezeket a dolgokat. Megvan mindenünk. Az emberek felnéznek ránk. Irigyelnek minket. Miért dobnál el mindent magadtól?

A szívem most már tényleg megdermed a mellkasomban. Ránehezedik a gyomromra, majd lángra lobban.

– Könyörgöm – mondom halkan, mert nem akarom, hogy kiderüljön a teljes igazság. Persze készen állok rá, ha ez elkerülhetetlen. – Én nem… nem akarlak megbántani téged. Csak hát… többé már nem szeretlek. Ez az őszinte igazság, amit nagyon sajnálok. Bocsáss meg nekem.

Nagyot pislog, mintha arcon csapták volna.

– Igen? – kérdezi végül. – Mégis melyik házaspár tagjai szerelmesek egymásba? Térj vissza a földre, Brigs!

Igencsak meglepődök. Elkomorodom. Nem számítottam arra, hogy ilyen komoly ellenállást tanúsít. Úgy tűnik, neki megfelel ez a kihűlt, szerelem nélküli házasság.

Feszülten figyel, és az ujjával az ajkán dobol. Gondolkodik. Az eső rendületlenül korbácsolja az ablaktáblákat, és valahol messziről mennydörgés hallatszik. Itt az első őszi vihar. A szoba még sosem tűnt ennyire kicsinek.

– Helyrehozzuk a dolgokat – mondja végül. A hangja már megint hátborzongatóan hűvös. – Ez csak egy kis döccenő. Mindent rendbe hozunk. Újra tudsz majd szeretni, vagy ha nem, az sem baj. Nem bizony. Senki nem fog tudni róla. Mind a ketten szeretjük a fiunkat, és ennyi éppen elegendő. Ugye te is azt akarod, hogy az apja mellett, teljes családban nőjön fel? Nem érted, hogy a válás tönkretenné? Vagy talán tönkre akarod tenni?

Mintha egy jégcsákányt vágott volna belém. Szétárad a testemben a hideg. Természetesen semmi rosszat nem akarok a fiamnak. Még szép, hogy nem. Éppen ez volt az, ami a múltban újra és újra visszatartott. Csakhogy a gyerekek nem vakok. Látják ők, ha a szüleik boldogtalanok. Hamish jobb gyermekkort érdemel a mostaninál, amit átjár a félelem.

– Elvált szülők gyermekének lenni is jobb annál, mint két szenvedő szülővel élni – mondom könyörgő hangon. – Te is tudod, hogy így van. Hamish okos, nagyon okos. Érzékeny is. A gyerekek sokkal több mindent észrevesznek annál, mint ahogy gondolnád.

Összeszűkülő szemmel néz rám.

– Ó, igen? Ezt meg melyik életmód-tanácsadó könyvből loptad? A fészkes fenébe, Brigs! Hát nem hallod, mit beszélsz? Dől belőled a sok hülyeség.

– Azt akarod, hogy a fiunk úgy nőjön fel, hogy azt lássa, nem szeretem az anyját? Hát ezt akarod? Szerinted nem jön rá mindenre? Tudni fogja.

– Nem fogja – vágja rá vadul.  – Fejezd már be a nyavalygást!

Felkelek, és égre emelem a szememet. Megrázó, hogy mennyire tehetetlen vagyok. Bűnös.

– Nem nyavalygok, csak az igazat mondom.

– Baszd meg az igazadat, Brigs! – förmed rám.

Egy újabb mennydörgés. Olyan jó volna, ha a dübörgése elrejtené a vitánk zaját, és Hamish még mindig zavartalanul aludna. Áldott nyugalmában nem is tudna arról, hogy megváltozik a jövője. Édes istenem, csak a gyereknek ne legyen semmi baja! Ne hozzon rá bajt a változás.

Miranda odasiet az antik italoskocsihoz, és egy olyan mozdulattal, ami egy Hitchcock-film hősnőjének is dicsőségére válna, kitölt magának egy pohár skót whiskyt. Szerepet játszik.

Nem látja, hogy mennyire elegem van már a képmutatásból?

Neki talán nincs elege?

– Kérsz? – kérdezi hátrapillantva a válla fölött. Enyhe aggodalom ül ki az arcára, ahogy felemeli manikűrözött kezével a poharat. Nászajándékként azt is az apjától kaptuk. Akárcsak az üvegtartót.

Megrázom a fejem, és megpróbálok valamennyire megnyugodni.

Felhajtja a whiskyt, mégpedig egyetlen húzásra.

– Ha nem, akkor nem. Megiszom a tiedet is.

Kitölt magának még egy pohárral, finom mozdulattal felemeli, és odasiklik a heverőhöz. Leül velem szemben. Keresztbe teszi a lábát, felnéz rám, félrehajtja a fejét. Szőke hajtincsei a homlokára hullanak. Ismét elfojtotta magában az érzelmeit, alakoskodik, színészkedik, mintha ezzel mindent helyre lehetne hozni.

– Bolond vagy, Brigs. Mindig is az voltál. De én megbocsátok neked. Néha mindannyian követünk el hibákat.

Hatalmasat sóhajtok, és becsukom a szemem. Tényleg nem érti.

– Teljesen természetes, ha elmúlik a szerelem – folytatja, félig kiüríti a poharát és leteszi maga mellé az üveg kisasztalra. A pohár talpa hangosan csattan, és a szoba mintha percről percre egyre üresebbé válna. – Az élet már csak ilyen. Szomorú, de ez a helyzet. Az érzelem azonban visszatérhet. Nagyobb erőfeszítést teszek érte. Komolyan mondom. Mindent megteszek azért, hogy maradj. Tudod, hogy így van. Tudod, mire vagyok képes. Ha van valamim, azt nem engedem el. Harcolok. Megtartom, ami az enyém.

Ezt nagyon is tudom. Éppen ezért kénytelen leszek elárulni az igazat. A szörnyű igazságot. Mivel Miranda csak akkor érti meg a helyzetet. Csak úgy lesz világos neki, hogy miről is beszélek.

Bárcsak ne kéne ezt tennem.

– Bocsáss meg nekem – suttogom.

– Megbocsátok. – Kiissza a maradék italát, megtörli az ajkát, mégpedig anélkül, hogy elkenné rajta a rúzst.

– Nagyon sajnálom – kezdem újra, miközben érzem, hogy mindjárt előbukkannak a könnyeim. Ingerülten megrázom a fejem. – Az az igazság… valaki mást szeretek. Beleszerettem valaki másba.

Ennyi.

Kiderült az igazság.

Mintha egy kővel dobtam volna meg.

Felkapja a fejét, összerezzen, és zavartan tágra nyílik a szeme. Félelem és harag jelenik meg benne.

– Mi van?! – kiáltja. Rám mered, és egyre csak növekszik a kirobbanásra készülő harag benne. – Ki az? Kibe? A picsába! Ki vele!

– Nem számít – tiltakozom, ám Miranda felpattan, rám néz, és eltorzul vöröslő arca. Már nem tud alakoskodni.

– Tudni akarom! – rikácsolja, a fejéhez kap a kezével, vicsorog, és a tekintete vadul lángol. – Tudni akarom! Ismerem a ribancot? Susan az? Carol?

– Nem ismered, Miranda. Egyszerűen csak, én…

– Rohadj meg! – harsan fel újra a hangja.

– Könyörgöm, Hamish alszik.

– Ó, rohadj meg! – Ökölbe szorított kézzel nekem ugrik, és hátralök. – Menj a pokolba, amiért bolondot csináltál belőlem. Kiről van szó? Valamilyen fiatal ribancról? Rávett arra, hogy felcsináld? Neki talán sikerült kezelni a problémácskádat?

– Nem feküdtem le vele – mondom gyorsan.

– Ó, lófaszt nem! – üvölti. – A rohadt, büdös életbe, Brigs! Ugye nem beszélsz komolyan? Te beleszerettél valaki másba?

A fejét rázva önmagában beszél.

– Éppen te? A professzor? A csendes Mr. McGregor. Nem. Nem hiszem el. Kurvára nem tudom elhinni.

– Tudom, hogy nehéz elhinni.

Csatt!

Keményen pofon csap.

Újra.

És megint.

Először az egyik arcomon üt meg, aztán a másikon. Odatartom neki, mert tudom, hogy megérdemlem. Tudtam, hogy ez lesz belőle, és ha nem így reagált volna a vallomásomra, akkor kiderült volna, cseppet sem ismerem a nőt, akit elvettem feleségül.

– Te balfasz! Te idióta! – Még egyszer mellbe lök, és utána keresztülrohan a szobán az italos asztalhoz. Felkapja a skót whiskyt, és iszik néhány hatalmas kortyot az üvegből. Félrenyeli, az ital egy részét kiköpi, és köhögve meggörnyed.

– Miranda, kérlek.

– Undorító vagy! – rikácsolja, miután visszanyerte a lélegzetét. – Szánalmas kis szardarab! Lefeküdtél egy másik nővel. Te kis…

– Nem tettem! – kiáltom, és égre emelem a tekintetem. – Soha, egyetlen alkalommal sem feküdtem le vele. Kérlek, hidd el nekem!

– Még ha el is hinném, szerinted az mentséget jelentene? – Úgy fújtat, mint egy dühös macska. – A szerelem mindig választás, Brigs. Te pedig ezt választottad. Nem engem, hanem azt a másikat, valami mocskos ribancot. Egy kis senkit. Úgy döntöttél, hogy romba döntöd a kibaszott életünket!

Ahogy elhallgat, felkapja a whiskysüveget és felém hajítja. Elhajolok előle, az üveg telibe találja a hátam mögött álló szekrényt, és millió darabra hullik szét.

– Anyu? – Hamish áll az ajtóban, és a szemét dörzsöli.

Bassza meg!

Megpördülök, és megpróbálok elmosolyodni.

– Anyu jól van – mondom a gyereknek. – Tessék újra lefeküdni aludni, kislegény.

– Vihar van? – kérdezi, és elindul az üvegszilánkok felé.

– Hamish! – üvöltök rá, és kinyújtom a karomat, hogy megállítsam. Még az előtt megtorpan, hogy rálépne a szilánkokra, és pislogva rám néz. Sosem kiabálok vele. Mielőtt azonban magamhoz ölelhetném, Miranda odarohan hozzá, és megragadja a karját.

– Gyere, drágám! Elmegyünk innen, de el ám – mondja, és kivezeti a gyereket a nappaliból az előszobába.

Utánuk vetem magam, és még éppen látom, ahogy Miranda felkapja a kocsikulcsot és a kabátját. Hamish elsírja magát, az anyja pedig ölbe veszi.

– Te meg mit művelsz?! – üvöltöm, és utánuk vetem magam.

Miranda gyorsan kirohan az ajtón, bele az esőbe. Ott vagyok közvetlenül a háta mögött, meztelen talpam belemerül a hideg sárba, és megcsúszom, miközben ő a kocsija felé igyekszik.

Ugye csak viccel? Ezt nem teheti!

Akkor sikerül elkapnom a karját, amikor belöki Hamisht az első ülésre és bezárja az ajtót. A gyerekülés nincs a kocsiban – bent van a házban, mert a nevelőnő kimosta a huzatát, miután a gyerek ma délután tejet öntött rá.

– Nem viheted el! – próbálom meg túlharsogni a szelet és az esőt.

– Engedj el! – jajdul fel Miranda, és igyekszik szabadulni a szorításomból. – Elviszem tőled, te szemétláda!

– Várj, hallgass meg! – Erősebben szorítom a karját. Hamish hangosan zokog bent a kocsiban, aminek ablakát csak úgy korbácsolja az eső. – Neked elment az eszed. Az előbb whiskyt ittál. Tombol a vihar, és a fiunknak szüksége van a gyerekülésére. Figyelj már rám!

– Azonnal engedj el – vicsorogja –, mert különben azt mondom mindenkinek, hogy megvertél, és akkor soha többé nem látod újra a fiadat!

Vadul rángatózva tovább próbálkozik, miközben az ujjaim még jobban belemélyednek puha bőrébe.

– Rendben, elválunk, Brigs. A gyerek azonban nem lesz a tied.

– Miranda, könyörgöm, hadd hozzam ide a gyerekülést. Tudom, hogy mérges vagy, de kérlek, engedd meg, hogy idehozzam! Csak ennyit kérek. – Mostanra már mind a ketten bőrig áztunk, és a lábfejem lassan elmerül a sárban. Közben úgy érzem, hogy belefulladok a saját kétségbeesésembe. – Csak erre kérlek. Légy szíves!

Rám mered, egyszerre rémült és dühös. Utána bólint, és vízcseppek futnak végig az arcán.

Nem tudom, mit tegyek. Az viszont világos, hogy nem engedhetem ebben az állapotban volán mögé ülni. Ki van készülve, és pokoli az időjárás. Hamish sír, és a tompa fényben, a szakadó esőben alig tudom kivenni az arcát.

– Csak egy pillanat! – kiáltom oda a gyereknek. – Apu mindjárt itt lesz.

Megfordulok, és a ház felé futok. Lehet, hogy ki kellene hívnom a rendőrséget? Miranda talán megnyugszik, mire visszaérek a gyereküléssel. Ha…

Egy kinyíló kocsiajtó hangja.

Megtorpanok és megfordulok.

Miranda beül a vezetőülésbe, és becsapja maga után az ajtót.

– Ne! – üvöltöm. Futásnak eredek, de megcsúszom, és a földre zuhanok. A magasba csap a sár. – Miranda, várj!

Feldübörög a kocsi motorja, sikerül feltápászkodnom, és közben nem érzem sem a hideget, sem az esőt. Nem hallom a szél zúgását és a motor hangját sem. Egyedül az iszonyatot érzem. A tiszta, könyörtelen, elemi erejű rémületet.

Az első kerék vadul kipörög, ám egy pillanattal később az autó elindul hátrafelé a kocsifeljárón.

Utánuk vetem magam.

Utolérem a kocsit, és két kézzel nagyot csapok a motorháztetőre. A mozgó ablaktörlők között Mirandára pillantok. Látom az arcát. A felháborodottságát. A rémületét. A csalódottságát.

Ott a fiam is. Rémült. Zavarba jött. Pedig milyen tökéletesnek tűnt a házasságunk! Egyszerűen hibátlan ez a kisember.

Ott van előttem a két arc.

Az ablaktörlők félresöprik a vizet.

A feleségem sebességet vált, és a gázra tapos. A kocsi orra nagyot lök rajtam, és éppen csak hogy félre tudok ugrani előle, mielőtt elgázolna.

Elesek, továbbgördülök a földön, és kicsit arrébb feltápászkodom, miközben Miranda gyorsan megfordul a kocsival és kihajt vele az utcára.

– Miranda! – üvöltöm. Egy pillanatra lecsap rám a pánik, megdermedek, tehetetlen vagyok és reménytelen.

De csak egy pillanatig.

Utánuk kell mennem.

Visszarohanok a házba, felkapom a mobiltelefonomat és az Aston Martinunk kulcsait, majd kirobbanok az ajtón és bepattanok az autóba.

Nem sikerül egyből beindítanom ezt a kibaszott szart, ezért a telefonra pillantok, és arra gondolok, hogy esetleg fel kéne hívnom a rendőrséget. Fogalmam sincs, hogy Miranda túl sokat ivott-e vagy sem, és nem akarom, hogy bajba kerüljön a feleségem, de talán a hatóságok értesítése volna a helyénvaló, ha ők még az előtt meg tudják állítani, hogy utolérném, az előtt, hogy esetleg bajba sodorná önmagát és Hamisht. Valamit tennem kell.

Tudom, hogy már a szülei háza felé száguld. A Hardingok túl a hídon, a St. David-öböl túlpartján laknak. Mindig ide szokott menni. Talán fel kellene hívnom az anyját. Szólni neki, hogy várjanak rá. Az anyósom akkor még jobban fog gyűlölni, bár valószínűleg nem annyira, mintha Miranda mondaná el neki, hogy mit tettem.

Végre beindul a motor. A gázra taposva kihajtok a kocsifeljáróra, majd a főútra. Ez a kanyargó, keskeny közút az M8-as autópálya felé vezet.

– Basszus! – bömbölöm, és az öklömmel többször is nagyot ütök a kormánykerékre. Majdnem megfojt az önutálat. – Basszus!

Miért pont ma kellett odaállnom elé?

Miért kellett Londonba mennem?

Miért éppen ezt választottam?

Miért alakultak így a dolgok?

Egymillió kérdést zúdítok magamra, és elönt az öngyűlölet, amiért hagytam így elfajulni a dolgokat. Bárcsak mindent egészen másként csináltam volna!

A sok kérdés dacára is csupán egyetlen válasz merül fel bennem:

Azért, mert szeretem Natashát.

Végső soron mindennek ez az iszonyatos igazság a magyarázata.

Szeretem őt.

Olyan nagyon.

Annyira.

Eléggé ahhoz, hogy mindent eldobjak magamtól.

Azért, mert többé nem élhetek hazugságban.

Az igazság azonban nemcsak fájdalmas, de pusztító is.

Az út élesen elkanyarodik balra, és a Braeburn-tó partján halad tovább. Egyre erősebben szakad az eső, és előttem vadul táncolnak az ablaktörlők. Kis híján elkerüli a figyelmemet az intő jel.

Pedig nem lehet nem észrevenni.

Az út mellett egy helyen átszakadt a kerítés.

A vízpart felől gőz tör a magasba.

A keréknyomok mutatják, hogy ott lezuhant egy autó.

Egy kocsi lezuhant a vízpartra!

Beletaposok a fékbe, az autóm továbbcsúszik pár métert, aztán megáll az országút szélén.

Megpróbálom kizárni elmémből a gondolatokat.

Azt, hogy esetleg velük történt valamilyen baj.

Hogy az ő nyomaikat látom.

De ha ők azok – szólal meg egy gondolat –, akkor meg kell mentened őket.

Meg tudom menteni őket.

Hihetetlen, hogy sikerül elfojtanom magamban a pánikot. Képes vagyok rá.

Kiszállok a kocsiból, és az arcomba csap az eső.

A levegőnek olyan a szaga, mint a megperzselődött aszfalté.

A tó vizét felkorbácsolja a vihar.

Amikor elindulok az út szélétől, megpillantom odalent a mélységben a fényszórók halvány sugarát. A sötétben mintha egy rossz helyre került világítótorony ragyogna.

Lenézek a töltés tetejéről.

Megrendül velem a világ.

A kocsi motorházát összetörte egy fűzfa. Felgyűrődött ugyanaz a motorháztető, amire alig pár perccel ezelőtt lecsaptam a kezemmel, a feleségemnek könyörögve azért, hogy ne induljon el.

A kocsi ferdén áll, összetörött eleje mutat a víz felé.

Ömlik belőle a gőz.

Még él bennem a remény.

Nem adhatom föl a reményt.

Felkiáltok, és a torkomból artikulátlan hangok törnek elő. Talán az autó utasainak kiabálok, de az is lehet, hogy segítséget kérek. Tántorogva elindulok le a töltésen, a kocsi felé.

Imádkozom.

Könyörgök.

Imádkozom.

Azért, hogy ne legyen bajuk.

Egész biztosan nincs bajuk.

A szélvédőből semmi nem maradt. Az üvegszilánkokat valami vörösre festette.

Értetlen arccal bámulom az üres kocsit.

Aztán elfordulok.

Az autó előtti partszakasz felé.

Fű nő a kocsi és a tó vize között.

Két test fekszik a fűben az éjszaka sötétjében.

Két test – az egyik nagy, a másik kicsi.

Mindkettő mozdulatlan.

A felismerés tiszta pillanatában lecsap rám az igazság.

Az én igazságom.

A könyörtelen valóság.

És abban a pillanatban fel akarom kapni a földről az egyik borotvaéles üvegdarabot a lábam elől.

Hogy a torkomnak szorítsam.

Mert akkor mindennek vége lehet, mielőtt megérezném.

Csakhogy az gyávaság lenne.

Így aztán előretántorgok.

Elhányom magam.

Jéggé válik a szívem.

Zokogok.

Üvöltök.

Vadállatként hörgök.

Elvonszolom magam Miranda mellett.

Oda, Hamishhez.

Térdre rogyok.

Magamhoz ölelem az igazságot.

Most már érzem.

Ez az érzés soha nem fog elhagyni.

Az eső.

A halál.

Mindennek vége.

Elsötétedik körülöttem a világ.

És úgy is marad.

1. FEJEZET

Brigs

Edinburgh

Napjainkban

Pukk. A dugó szép ívben száll el az alkoholmentes pezsgő üvegéből. Ez a lötty nem éppen egy Dom Pérignon, de az öcsém kedvéért ezt iszom. Lachlan megpróbál kimászni az alkoholizmusából. Ezenfelül nem az a lényeg, hogy mit iszunk, hanem hogy mit ünneplünk.

– Gratulálok, drága öcsém! – mondom Lachlannek, megragadom izmoktól duzzadó vállát, és meglehetősen durván megszorítom. Jókedvűen rávigyorgok, és tudom, hogy egy kívülállót nem győzne meg a lelkesedésem, pedig valójában boldogabb vagyok, mint jó ideje bármikor. Talán az a valódi pezsgő dolgozik bennem, amit anyánkkal ittam meg, mielőtt megérkezett volna Lachlan és a barátnője.

Várjunk csak. Nem a barátnője.

Kayla most már a menyasszonya. Véleményem szerint ennek éppen itt volt már az ideje.

Lachlan bólint, félszegen elmosolyodik, zavarban van, ami miatt szeretnék még inkább az idegeire menni. Hiszen pontosan ez az idősebb fiútestvér feladata, ám mivel a családunk akkor fogadta őt örökbe, amikor én már befejeztem a főiskolát, így az életünkből kimaradtak a közös gyermekkornak azon fontos évei, amikor a testvéri szekálás következtében mindenki fontos tapasztalatokra tesz szert.

Anyu odajön, és alkoholmentes pezsgőt tölt a poharunkba, majd a kötelességtudóan Lachlan mellett álló Kayláéba is. Szokása szerint ez a lány most is hozzáér az öcsémhez. A keze rásimul Lachlan hátára. Érzelmesen ki van pirulva az arca. Milyen kár, hogy nem sír, mert akkor később ugrathatnám miatta! Annyira talpraesett és tűzrőlpattant ez a lány, ezért kellemes kivételt jelenthetne, ha kihasználhatnám bájos érzelmi megingását.

– Igyunk Lachlanre és a leendő McGregor asszonyra! – emeli a magasba a poharát anyám, és a boldog pár felé fordul. Mielőtt koccintana velük, az apámra pillant, aki ugrásra készen áll a szoba túlsó végében, hogy fényképezzen. Jó pár perce készül erre. – Igyekezz, Donald, és gyere ide!

– Persze – feleli apa és készít még egy fényképet arról, ahogy mind magasba emelt pohárral állunk, majd odasiet hozzánk. Anyám a kezébe nyomja a poharát, és mindenki koccint mindenkivel.

– Isten hozott a családban, Kayla! – mondom komolyan leendő sógornőmnek. Mielőtt folytatnám, egy gyors pillantást vetek Lachlanre. – Az első pillanattól kezdve azért nyüstöltem, hogy kérje már meg a kezedet. Hihetetlen, hogy ilyen sokáig elhúzta, pláne, ha arra gondolunk, hogy egy ilyen gyönyörű lányról van szó.

Lachlan két szemöldöke között mindig látszik egy mély ránc. Ez most elmélyül, és megfeszül az álla. Azt hiszem, az egész világon én vagyok az egyetlen ember, aki rettegés nélkül borsot törhet az orra alá. Az öcsém egy valóságos emberhegy, egy szakállas, izmos, tetovált fenevad, akit nemrég megválasztottak Edinburgh híres rögbicsapatának élére kapitánynak. Senkinek nem ajánlom, hogy szívózzon vele. Ez csakis Brigs McGregor kiváltsága.

– Brigs! – szól rám feddően az anyám.

– Ó, tudom én azt – mondja Kayla könnyedén, mielőtt belekortyolna az italába. – Hazudnék, ha azt állítanám, pusztán a véletlen műve volt az, hogy a gyűrűimet mindig kint felejtettem az öltözőasztalkámon. Így ugyanis könnyebb volt kiderítenie a megfelelő méretet.

– Drága kincs – mosolygok, és még egyszer koccintok vele. Amikor váratlanul rám tör egy kósza emlék arról, ahogy kiválasztottam Miranda gyűrűjét, gyorsan lemosom a buborékos itallal. Mostanra már megtanultam megbirkózni a múlttal – elfogadod, ami történt, és továbblépsz.

Tovább bizony.

Tegnap teli tüdőből szurkolva mind kint voltunk az Edinburgh–Munster rögbimérkőzésen.

Természetesen nem csak azért, mert Lachlan játszott. Pár héttel korábban már elárulta nekünk, hogy a meccs során megkéri a kedvese kezét, és jelezte, örülne, ha ott lenne az egész család. Bár én csak a múlt héten kezdtem el tanítani, péntek este mégis elrepültem Londonból ide, Edinburgh-be.

Természetesen csak igen nagy erőfeszítés árán tudtam befogni a számat, ám örülök, hogy így történt, mert ettől még nagyszerűbben sikerült az esemény. Főleg az a része tetszett, amikor Lachlan kissé elszúrta a leánykérést. Persze még így is pokolian romantikus volt az egész.

– Ez annyira izgalmas! – mondja anyám. Azt hiszem, nagyon régóta nem láttam ennyire lelkesnek. Leteszi a poharát a kisasztalra, és ahogy összecsapja a kezét, csilingelni kezdenek a karkötői. – Gondolkoztatok már azon, hogy hol lesz az esküvő? És mikor? Ó, ott van még a ruha is. Kayla, édesem te olyan gyönyörű leszel!

Szeretnék továbbra is vigyorogva ott állni közöttük. Tényleg. Csakhogy kezdek elkomorodni.

Tovább kell lépni, tovább, egyre tovább.

Emlékszem, ahogy anyám és Miranda kiválasztotta az esküvői ruhát. Elképesztően sokáig tartott – hónapokig –, mire megtalálták a tökéleteset. Miranda hazacsempészte a ruhát, elrejtette a szekrényben, és megtiltotta nekem, hogy akár csak egyetlen pillantást is vessek rá.

Tartottam a szavam. Komolyan. Így történhetett meg, hogy az esküvőnk napján szó szerint elakadó lélegzettel csodáltam meg.

Bárcsak tiszta lenne ez az emlék! Jó volna, ha ugyanúgy gyászolhatnék, mint a többi normális férfi. Ha csupán szomorú volnék, és nem szégyenkeznék.

Nekem azonban csak a szégyen marad. Egyedül a gyalázatot érzem.

Minden az én hibám.

A gondolat keresztülszáguld a fejemen, és villám csap az agyamba.

Minden az én hibám.

Becsukom a szemem, és lassan, az orromon át beszívom a levegőt, felidézve magamban mindazt, amit a terápián tanultam.

Tovább kell lépni, tovább, egyre tovább.

Nem az én hibám volt.

– Brigs? – hallom meg az apám hangját. Kinyitom a szemem, és látom, hogy kíváncsian néz rám. Gyorsan, biztatóan rám mosolyodik. – Jól vagy?

Hálás vagyok azért, hogy halkan, suttogva kérdez. Anyám és Kayla már az esküvőt tervezi, és nem figyeltek fel rám.

Lachlan viszont nagyon is szemmel tartott. Ugyanolyan jól tudja, hogy mitől készülök ki, mint én magam. Az ő kedvéért ugyan beérhetjük alkoholmentes pezsgővel, ám azt nem lehet elfelejteni, mennyire elszúrtam az életem. Nem lehet úgy tenni, mintha már nem is létezne szerelem, házasság és újszülöttek, csak mert az enyém odaveszett.

Minden az én bűnöm.

Kifújom a levegőt, és mosolyt erőltetek az arcomra.

– Jól vagyok – bizonygatom az apámnak. – Azt hiszem, egy kicsit aggaszt, hogy milyenek lesznek a holnapi órák. Ez az első, igazi tanítási hét. A tanév legelső hete sosem számít. Olyankor még mindenki durván másnapos, vagy nem találja a helyét.

Halkan felnevet.

– Igen, emlékszem a diákéveimre. – Kiissza a pezsgője maradékát, és amikor az órájára pillant, pár cseppet kifröccsent a szőnyegre, mert közben elfordítja a csuklóját. – Mikor megy az esti géped?

– Tíz órakor – felelem. – Talán ideje volna megnézni, hogy mindent összepakoltam-e.

Elindulok a lépcső felé, amikor Lachlan utánam szól:

– Majd én kiviszlek a reptérre.

– Ugyan már – legyintek. Elég egyetlen pillantást vetnem az arcára, hogy lássam, beszélgetni akar. Vagyis igazából azt, hogy én beszéljek. Tavaly, miközben sikerült elhelyezkednem új munkahelyemen, a King’s College-on és átköltözni Londonba, Lachlan végig odafigyelt arra, hogy mindent kézben tartsak és rendben legyek. Talán azért, mert korábban én segítettem neki kilábalni a kábítószeres és az alkoholfüggőségéből. Lehet, hogy fivéremként és jó barátomként egyszerűen jobban belém lát a többieknél.

Kettőnk viszonya mindig is kissé feszült és döcögős volt, viszont pontosan tudom, ő azon kevés emberek egyike, akiben megbízhatok.

– Szívesen elviszlek – mondja morcosan, a rá annyira jellemző visszafogott szívélyességgel. – Hazavisszük Kaylát, és utána megyünk a reptérre.

Kifújom a levegőt, és bólintok.

– Remek, köszönöm.

Sietve felmegyek, és ellenőrzöm, hogy minden benne van-e az utazótáskámban. Ha Skóciában vagyok, akkor általában a szüleim házában, a régi szobámban lakom. Ha a régi ágyamat bámulom, iszonyúan öregnek érzem magam. Nem egyszerű álomra hajtanom a fejemet, bár a helynek megvan a maga sajátos, megnyugtató hangulata.