A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isabelle Broom: One Thousand Stars And You, Penguin Books, 2018

Fordította

Goitein Zsófia

© Isabelle Broom

Hungarian translation © Goitein Zsófia

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-34-2

Mindazok figyelmébe, akik
nemcsak nézik a csillagokat,
hanem elég bátrak ahhoz,
hogy megpróbálják őket elérni.

1.

A forradás Alice Brockley bal halántékától majdnem az álláig húzódott. Miután összevarrták a sebet, úgy nézett ki, mint egy nagy, rózsaszín könnycsepp. Az évek múlásával a színe megfakult, és már alig látszott. Új sejtek képződtek, melyek a szó szoros értelmében elhomályosították és nagyrészt feledtették a lány kellemetlen múltját.

Alice többé már nem ugyanaz a lány.

Tizenkilenc éve – vagyis tízéves kora óta. Ekkor történt a baleset, melyben megsérült.

Most épp a legmagasabb ugródeszkára készül felmászni.

Meggondolatlan, önsorsrontó, önző, bolond. Alice gondolatban kipipálta az előbb felsorolt jelzőket, miközben lelkiismerete hadakozott eltökélt szándékával. Egy pillanatra a medencére nézett, miközben alig látta az ablakokon beszűrődő fényt. A csempéknek köszönhetően mély türkiznek tűnt a víz, de a napsugarak aranyszínűre festették a felszínét. Egyik lábával a hideg, fém lépcsőfokra lépett, aztán a másik következett. Megfogta a korlátot, ami egy kicsit megmozdult. Sok százan fogták már, ezért csúszott is, de Alice nem ijedt meg. Az elmúlt napokban úgy felgyülemlett benne a feszültség, hogy olthatatlan vágyat érzett a csillapítására.

Lábujjaival akaratlanul is rámarkolt a lépcsőfokokra, ezért a lábfeje is megfeszült. Minden egyes lépéssel magasabbnak, bátrabbnak és könnyebbnek érezte magát. A víz felszínén lebegő hangok és a víz csobbanása már alig hallatszottak, a mennyezeti lámpa jóval közelebb került hozzá, mint a medence padlóját borító csempék.

Vajon mit szólna a barátja, ha látná, hogy Alice ennyire magasan van? Mit szólnának a többiek?

Alice egy kicsit megállt és elgondolkodott. Aztán a deszkára koncentrált. Ott volt előtte, és szinte várta, hogy a lány rálépjen, kicsit elrugaszkodjon, majd egy pillanatra elmerüljön az ürességben, mielőtt medencét ér. Pontosan ez az érzés vitte őt előbbre.

Ahogy szaladt, szíve hevesen dobogott, majd fájni kezdett, amikor ugrott, és duzzadt, amikor a víz alá merült. Folyamatosan tempózott a víz alatt, ezért sikerült hamar felszínre kerülnie.

Arra gondolt, nem érte meg a fáradságot. Megállás nélkül zihált, és alig kapott levegőt, míg elért a medence végébe. Haja csuromvizesen összekócolva, szemét csípte a klóros víz. Félelme, hogy rajtakapják az efféle viselkedésen és így csalódást okoz a szeretteinek, sokkal nagyobb volt, mint a pillanatnyi megkönnyebbülés, melyet az ugrás után érzett.

Végigsimított a sebhelyén.

Talán soha nem lesz képes megfeledkezni róla.

2.

– Srí Lanka?

Alice hol barátja, Richard szemüveg mögé rejtett barna szemébe nézett, hol édesanyja világoskék tekintetére koncentrált. Pont egyszerre kiáltottak fel kétségbeesésükben, mintha Srí Lanka egy másik bolygón lenne. Pedig csak egy Dél-Ázsiában fekvő szigetország.

– Mi a baj Srí Lankával? – kérdezte, majd rögtön meg is bánta, ahogy meglátta anyja arckifejezését. Richard átnyúlt az asztal fölött, hogy megkaparintsa a telefonját, majd diadalittasan Alice-re nézett.

– A kormány weboldala szerint – kezdte, majd felemelte hangját, hogy Alice még a testvére és apja evőeszközének csikorgása mellett is hallja – Srí Lankában rendkívül nagy az esély, hogy drogot csempésznek az italodba, és ellopják a hitelkártyádat.

– Mintha csak itthon lennénk – válaszolta Alice.

Hiába próbálta iróniával oldani a feszültséget, barátja összeráncolta a homlokát. Alice úgy képzelte, hogy Richard a diákjaival is így tesz, ha épp rosszall valamit. Barátja történelemtanár volt. Ha Alice-szel beszélt, sokszor keveredett benne a tanár és a szerető. Alice tudta, hogy ez nem szándékos, inkább szakmai ártalom, mert Richard hosszú évek óta tanár, ahogy Alice is sok időt töltött az önkormányzatnál. Épp ezért tele volt a feje adózással és mindenféle bírsággal kapcsolatos információkkal. Még azt is tudta, mennyibe kerül kicserélni a megrongálódott járdalapot, ezért nem neheztelt a párjára, amikor keveredett nála a munka és a magánélet. Mi több, sokszor jól jött neki, hogy tudta, miként fog Richard reagálni egy-egy felvetésére.

A férfi megpróbált válaszolni, miközben Alice anyja felsóhajtott.

– Azt akarod, hogy még több ősz hajszálam legyen? – kérdezte.

Alice imádta anyja szőke fürtjeit. Marianne Brockley haja makulátlan volt. Soha egy kiálló hajtincs, netán ősz hajszál. Nagyon adott magára, ezért mindig tökéletes volt a megjelenése. Alice sokkal sportosabb volt, ezért nagyon irigyelte anyja vékony bokáját és apró kézfejét. Ő inkább apja alkatát örökölte. Széles vállal, erősebb testalkattal rendelkezett, barna haját pedig apai nagymamájától örökölte. Az sem könnyítette meg a dolgát, hogy anyja sokszor nézegette a kezét, majd a férje felé fordult, és így szólt:

– Nem igazság, hogy ez a lány sokkal jobban hasonlít rád, mint rám, Peter.

Alice apja, Peter Brockley – aki a maga közel két méterével minden családtagjánál magasabb volt – csak a fejét csóválta, majd vigyorogva a feleségére nézett, magához ölelte, és az asszony feje fölött Alice-re kacsintott. Pontosan úgy, ahogy annak idején, Alice gyerekkorában. Mintha azt mondta volna:

– Tudom, hogy anyád időnként kiállhatatlan, mégis olyan aranyos, nem igaz?

Alice azon gondolkodott, hogy Richard is viselkedett-e így vele szemben. Aztán rájött, hogy az ő esetükben a férfi inkább Alice anyjával kacsintana össze, mert ha véleménynyilvánításról van szó, rendkívül nagy köztük az összhang.

– Még egyáltalán nem őszülsz, anya – vágta rá Alice, apja pedig egyetértően bólogatott az asztal túlvégéről.

– Semmi baj az ősz hajjal – mondta Freddie. Ellentétben Alice-szel, aki próbálta kerülni a konfliktust, Freddie mindig sikeresen felbosszantotta a szüleit. – Nézd meg Helen Mirrent és Jamie Lee Curtist! – folytatta, miközben Alice-re nézett. – Csak azt mondom anya, hogy az ősz hajú banyák népszerűek – tette hozzá.

Alice-nek feltűnt, hogy Freddie nem evett olyan sokat, mint általában. Jó eséllyel másnapos, mert előző este bulizott a haverjaival. Mióta felhagyott gyerekkori álmával, hogy olyan alapítványnál dolgozzon, amelyik zsíros hozamot ígér a befektetőknek, ezáltal ő maga is kaszálhat, Freddie többet volt házon kívül, mint idehaza. Alice-nek kezdett elege lenni, mert szinte soha nem tudta őt elérni telefonon. Már két hónapja vége a karácsonynak, de úgy tűnt, bátyja számára folytatódott a buliszezon. Freddie mindig is okosabb, ravaszabb és sokkal népszerűbb volt, mint Alice. Ő volt a kedvenc, így Alice reménykedett, hogy ha sok időt tölt a testvére közelében, talán rá is ragad ebből valami. Gyerekkorukban úgy hitték, képesek olvasni egymás gondolataiban. Órákat töltöttek a Freddie által párnákból eszkábált fészekben, és próbára tették a másikat. Alice kíváncsi volt, bátyja tudja-e, milyen izgatott a Srí Lanka-i utazás lehetőségétől, anyja és Richard rosszalló megjegyzéseinek ellenére.

– Ezt a szerencsétlen fickót nemrég ölte meg egy krokodil – mondta Richard, és Alice felé fordította a telefonját, hogy ő is lássa. – Ilyesmi nyilván nem fordulhat elő a Stour folyónál – tette hozzá.

Mert a Stour folyónál az ég egy adta világon soha, semmi nem történik – gondolta magában Alice, de jobbnak látta, ha véleményét nem osztja meg a barátjával. Richard imádott horgászni, és beleszeretett a környékbe, mióta Alice hazahozta bemutatni Suffolkba. Soha nem beszéltek arról, hol szeretnének letelepedni, miután lediplomáznak.

– Megígérem, hogy semmilyen veszedelmes lény nem fog megenni. Nem leszek sem krokodil, sem cápa martaléka – válaszolta Alice, és Richard térdére tette a kezét. – Csak két hétről van szó. Azelőtt visszajövök, hogy feltűnt volna a távollétem. Aztán úgyis jön a húsvéti szünet.

Richard „Pff” hangot hallatott, melynek hatására Alice összeszorította a fogát. Emlékeztetnie kellett magát, hogy Richard reakcióit az aggódás vezérli, akárcsak az anyjáét. Még mindig a féktelen, kiszámíthatatlan Alice-t látták benne, akit mindketten próbáltak megállítani. Részben hálás volt nekik ezért. Most könnyebb az élete, és biztonságban érzi magát.

Eszébe jutott a reggel, amikor a legmagasabb ugródeszkáról vetette magát a mélybe, és átvillant az agyán, hogy az aggodalmuk talán nem is Alice-ről szól. Elhessegette a gondolatot.

– Maureen ötlete volt a nyaralás? – kérdezte Richard, mire Alice felszegte az állát.

Barátja nem igazán rajongott Alice sötét hajú, extravagáns barátnőjéért, mert úgy gondolta, rossz hatással van Alice-re.

– Igen. És Steph is menni akar – válaszolta Alice. – Évek óta nyaggat azzal, hogy szeretne oda eljutni, mert látni akarja az elefántokat. Betámadtak ezzel az ötlettel, én pedig nem mondhatok nemet.

Olyan szemrebbenés nélkül füllentett, hogy maga is meglepődött. Már azt sem tudta, mikor hazudott először. Csak abban volt biztos, hogy ezt sokszor saját maga és a szerettei érdekében tette. Épp ezért sokszor ő is elhitte, amit mond, és már nem érezte, hogy megtéveszti a külvilágot. Arra persze gondosan ügyelt, hogy komoly, életbe vágó dolgokról ne hazudjon, de az apró-cseprő ügyek úgysem számítanak. Inkább ködösített, mint hogy megbántson valakit.

– Maureen egy veszedelem – szólt közbe Freddie, miközben a vörösbort kortyolgatta.

Alice inkább nem mondott semmit. Amúgy is kellemetlen volt számára, hogy testvére folyamatosan megkörnyékezte a legjobb barátnőit. Főképp, mert Maureen szívesen osztott meg intim részleteket minden pasiról, akivel dolga volt. Alice szerette a bátyját, de azért volt pár dolog, amit nem akart róla tudni.

– Az bizony – mormolta Richard, miközben visszaidézte Freddie szavait. – Nem tudnátok ti hárman például Londonban ünnepelni a közelgő harmincadik születésnapotokat?

– Kiváló ötlet! – csapta össze elégedetten a tenyerét Alice anyja. – Miért nem mentek mondjuk színházba?

Alice összeszorította a száját, és igyekezett mosolyt erőltetni az arcára. Nem látta értelmét bizonygatni, hogy a főváros a maga forgalmával, ezer zsebtolvajával és szmogos levegőjével éppen olyan veszélyes, mint Srí Lanka.

– Napozni, és pancsolni szeretnénk – vágta rá kurtán. – Tudod, hogy soha nem sodornám magam veszélybe – tette hozzá.

Marianne Brockley a mellkasához szorította a kezét.

– Olyan, mintha tegnap lett volna – állapította meg szomorúan. – Soha nem felejtem el a sikítást és a vért. Azt hittem, véged.

– Ugyan már! – mondta Alice szelíden, miközben arca sérült felére fésülte haját.

– Még mindig rémálmaim vannak – válaszolta anyja keserűen.

Alice látta, hogy Freddie a szemét forgatja, majd kiissza a pohár alján lévő bort.

– Szegénykém. Még rágondolni is szörnyű – folytatta Marianne.

– Sajnálom – válaszolta Alice, miközben tehetetlennek érezte magát.

Ha visszaforgathatná az idő kerekét, és meg nem történtté tehetne mindent, egy percig nem habozna. Még szép, hogy mindent másképp csinálna, mint akkor. Ez viszont lehetetlen. Csak annyit tehet, hogy bocsánatot kér, és megígéri, hogy többé semmi rosszat nem enged be az életébe. Még úgy is, hogy ezzel megfosztja magát az izgalmas, új lehetőségektől.

– Ígérd meg! – erősködött az anyja. – Ígérd meg, hogy semmi butaságot nem csinálsz, ha odamész!

Alice magabiztosan mosolygott, mert ígérgetésben mindig is jó volt.

– Megígérem – válaszolta.

3.

Alice és Richard a Plymouth Egyetemen találkoztak. Richard történelmet tanult, Alice szociológiát. Azon a bizonyos szerdai napon mindketten részt vettek a gólyabálon. A legtöbben parókát viseltek, a fiúk tapadós ruhát vettek vaskos combjaikra, rengeteg sört vedeltek, és megállás nélkül, folyamatosan énekeltek.

Richard azzal hívta fel magára Alice figyelmét, hogy ő volt az egyetlen srác, aki nem volt teljesen részeg. Richard később bevallotta, hogy neki Alice extrém rövid szoknyája tűnt fel, persze nem a szó rossz értelmében foglalatoskodott a lány szoknyájával. Aggódott, hogy útban hazafelé megfázik, ezért felajánlotta, hogy ad neki pénzt taxira.

Alice, aki akkor nemrég múlt tizennyolc, és életében először került távol a szüleitől, boldogan kezdte meg szárnypróbálgatásait. Elsőéves egyetemistaként megnyílt számára a világ, így lakótársai legnagyobb örömére a szégyenlős suffolki lány egyik napról a másikra igazi partiarccá vált. Az új Alice sminkkel takarta sebhelyét, feltűrte ruhájának ujját, és cigarettával az ujjai között rohangált egyik előadásról a másikra. Olyan messzire nem ment, hogy el is szívja, csak arra kellett neki, hogy megmutassa, milyen laza és vagány. Akár a többiek.

Richardnak jó néhány nap kellett, hogy átlásson rajta.

– Ez nem a valódi éned, ugye? – kérdezte halkan, amikor Alice megpróbálta legyűrni a második pohár italt, amit lelkes barátai a kezébe nyomtak.

A lány felajánlott párat Richardnak is, de ő visszautasította, és cseppet sem érdekelte, mit gondolnak róla a többiek. Alice, aki az elmúlt nyolc évet azzal töltötte, hogy megpróbálta elrejteni a sebhelyét, és azt kívánta, bárcsak más ember lenne, igen karakánnak találta a fiú viselkedését. Richard komoly volt és megbízható. Kedves, megértő, akit egyáltalán nem zavart Alice sebhelye. A lány hamar rájött, hogy Richard mellett biztonságban érezheti magát, így kevésbé törnek elő gyermekkorának szörnyű emlékei. A fiú arra a lányra emlékeztette, aki lenni akart, és segített neki legyűrni a szorongását. Így amikor Richard kerek perec megkérdezte, van-e kedve moziba menni a hétvégén, Alice boldogan a fiú karjaiba vetette magát, és azóta is együtt vannak.

Alice szüleinél voltak ebédelni. Ahogy visszaértek, Richard bevonult az apró szobába, melyben a dolgozatokat javította. A tulajdonos úgy hirdette a lakást, hogy két hálószoba van benne, és ez csak egyike volt a kellemetlen meglepetéseknek. A fickó közölte, hogy a szekrényeknek azért nincs ajtaja, mert ez a feng shui része, valamint megígérte, hogy kitakarít mire beköltöznek, de persze nem így történt. Azért döntöttek mégis emellett, mert olcsó volt, közel az iskolához. Ami pénzt meg tudtak spórolni a bérleti díjon és az utazáson, azt félretették, hogy következő évben lakást tudjanak venni. Alice-nek volt elég pénz a számláján, így bőven ki tudta fizetni a nyaralást Srí Lankára, mégis bűntudata volt, hogy ennyit költ utazásra.

– Az isten szerelmére! Csak egyszer harmincéves az ember! – mondta Maureen, amikor Alice elmesélte, szerinte mit fog szólni Richard, ha elárulja neki az útitervet.

Steph, aki jóval kevésbé volt kalandvágyó mint Maureen, és jól ismerte Alice barátját, egyetértően bólogatott Maureen szavai hallatán.

Valami furcsa véletlen, vagy a sors keze folytán Alice és két legjobb barátnője április három egymást követő napján születtek, méghozzá elsején, másodikán és harmadikán. Tehát mindhárman idén töltik be a harmincat. Elég ok az ünneplésre, és ha Alice őszinte akar lenni, el kell ismernie, hogy Maureen terve kitűnő. Évek óta senki mással nem nyaralt, csak Richarddal, ráadásul a férfi nem szívesen utazott messzire az otthonuktól. Srí Lanka egzotikusnak és érdekesnek tűnt. Olyan élményben lehet része, amit soha nem fog elfelejteni, amíg él.

Alice-nek tetszett Maureen ötlete, mégis három napba telt, mire elő mert állni vele Richardnak és az anyjának a családi vacsora mellett. Három nap, mely alatt Alice rettegett, és úgy érezte, valahogy le kell vezetnie a feszültségét. Most nagyon hülyének érezte magát. Persze, hogy a kockázat minden fajtájától rettegő Richard nem örült az ötletnek, mégsem mondta neki, hogy ne menjen. Ilyet soha nem tenne.

Alice hallotta, ahogy csukódik a dolgozószoba ajtaja. Felkapta a tévé távirányítóját, és megállt az egyik csatornánál, amikor Richard megjelent a hálószoba ajtajánál. Fáradtnak tűnt, Alice mégis aranyosnak találta, ahogy ott állt, mártásfolttal a szürke pólóján.

– Jó volt a fürdés? – kérdezte, miközben igyekezett elnyomni az ásítást.

Alice bólintott. Vastag szálú, világosbarna haját még mindig nedvesnek érezte. Eszébe jutott, hogy alvás előtt még be kell fonnia, ezért megfogta hajának végét. Annak idején Richard felajánlotta, hogy megcsinálja neki, de az már nagyon régen volt. Az együttélés kétségtelenül megváltoztatta a kapcsolatuk dinamikáját. Alice tudta, hogy ez elkerülhetetlen, de azzal nyugtatta magát, hogy többet nyert, mint amennyit veszített. Richard talán nem olyan figyelmes, mint annak idején volt, mégis jó vele együtt élni, és az intimitás is megmaradt.

– Arra gondoltam – kezdte, és elindult Alice felé, majd az ágy végébe ült –, hogy én is meglepnélek valami különlegessel a születésnapod alkalmából.

– Igen? – kérdezte Alice, majd keresztbe fonta a lábait.

Az a pizsama volt rajta, melyet még Richard vett neki karácsonyra. Pihe-puha polár, jegesmedve mintákkal díszítve. Tökéletes viselet a jéghideg februári időben, mely sosem kímélte őket.

– Tudom, azt mondtuk, várunk, míg saját otthonunk lesz, de…

Szünetet tartott, és figyelte Alice reakcióját.

Alice tudta, mi következik, ezért egyre jobban kalapált a szíve. Pont ugyanolyan érzése támadt, mint amikor az ugródeszka felé vette az irányt. Szólni akart, de hirtelen egy hang sem jött ki a torkán. Richard megfogta Alice arcát, hüvelykujjával a füle mögé tűrt egy kósza tincset, majd a nyakát kezdte simogatni. Alice megborzongott.

– Szerintem, ha megjössz Srí Lankáról, kitűzhetnénk a dátumot – mondta gyengéden.

4.

Alice a táskája hátuljába csúsztatta a Srí Lankáról szóló útikönyvet, majd felhúzta a cipzárt, és majdnem kiejtette az útlevelét. Izzadni kezdett a tenyere, amikor kigyulladt a biztonsági öv becsatolására vonatkozó fényjel, és a kapitány bejelentette, hogy nemsokára megérkeznek. Érzékei turbósebességre kapcsoltak, és egy perc nyugtot nem hagytak neki. Csak ámult és bámult, amikor a Bandaranaike Nemzetközi Repülőtéren bolyongtak a legnagyobb káosz közepén. Orrcimpái kitágultak, ahogy megérezte a számára ismeretlen, mégis kellemes illatokat. Füle csengett a rengeteg különféle hanghatástól.

– Hú! Micsoda élet, nem igaz? – sóhajtotta Maureen, akit ugyancsak meglepett ez a hatalmas nyüzsgés.

Steph a szemét dörzsölte, és megállás nélkül ásított. Szőke fürtjeit lófarokba kötötte, arca kicsit kipirult. Míg Alice azzal töltötte a tizenegy órás repülőutat, hogy a könyvét olvasgatta és megnézett pár filmet, addig barátnője megette a vacsorát, feltette a rózsaszín szemmaszkot, és rögtön elaludt. Maureen követte a példáját, de előtte megivott egy pohár bort.

– Fáj a fejem – mondta Maureen.

Alice pedig elmosolyodott.

– Gyertek! – mondta, és izgalmában egyik lábáról a másikra helyezte a súlyt. – Irány az útlevél-ellenőrzés, aztán fogjunk egy taxit!

Átverekedték magukat a tömegen, bebámultak minden üzletbe, ahol az elefántcsont jegyzetfüzettől kezdve a mosógépig mindent árultak. Alice még soha nem látott olyan repteret, ahol háztartási gépeket árultak, de úgy tűnt, csak ő lepődött meg ennyire. Mindenki kedvesen mosolygott, akire ránézett a helyiek közül. Amikor viszonozta a mosolyt, az emberek mélybarna szeme azonnal felcsillant. Amikor elérték a folyosó végét, mindhárman egy hatalmas Buddha-szoborral találták szembe magukat.

– Szelfit! – kiáltotta Maureen, de Alice gyorsan megfogta a kezét, mielőtt Maureen elővehette volna a telefonját.

– Ne! Buddhának háttal állni rendkívül nagy tiszteletlenségnek számít.

Maureen bólintott, a velük szemben álló biztonsági őr pedig hálásan nézett Alice-re.

– Jó, hogy te utánanéztél a dolgoknak, így legalább nekünk nem kellett – mondta Steph, miközben az útlevél-ellenőrzésre vártak a hosszú sorban.

Alice vállat vont, de kicsit kellemetlenül érezte magát. Nem akarta elárulni, hogy mióta felmerült az ötlet, hogy Srí Lankára jönnek, ő az összes elérhető cikket és irodalmat elolvasta a szigetről, hogy kellően felkészült legyen. Listát írt a számára legfontosabb látnivalókról, és megtanult néhány kifejezést, hogy egy kicsit tudjon kommunikálni a helyiekkel. Teljesen belemerült Srí Lanka történelmébe és kultúrájába. Örült, hogy előre tudta, mi vár rájuk a repülőtéren, mert ahogy lepecsételték az útlevelüket, és a kijárat felé vették az irányt, a helyiek köréjük gyűltek.

– Ayubowan, hölgyeim. Kérnek taxit?

– Tuk-tuk? Nagyon olcsó!

– Viszem a táskáját!

A taxisofőrök folyamatosan kínálták szolgáltatásaikat, Alice pedig egyre kellemetlenebbül érezte magát. Megállás nélkül a fejét csóválta, ahogy megpróbált elhaladni mellettük. Maureen és Steph követték. Egy izmos, fehér szakállú, erős hajú férfi megfogta Alice táskájának a pántját, és intett neki, hogy adja oda.

– Néhé istouti – mondta Alice udvariasan. Vagyis: köszönöm, nem.

– Mióta tudsz srílankaiul? – kérdezte Steph, miközben erősen megmarkolta saját táskájának pántját.

– Ezt a nyelvet szingaléznek hívják – javította ki Alice, Maureen pedig elismerően füttyentett.

– Mindig mondtam, hogy ő a kakukktojás – mondta Steph-re kacsintva, és kis híján arcon könyökölt egy sofőrt, amikor a kezével hadonászott. Végül elérték az ajtót, mire Alice megkönnyebbülten sóhajtott.

– Hú! – kiáltott fel Maureen, mint akit váratlanul ért az itteni párás, meleg idő. Úgy érezte, mintha forró zuhanyt kapott volna. Sikerült olyan helyre érniük, ahol a hivatalos taxik várakoztak, így a tuk-tuk vezetők szépen eltűntek, majd ismét elvegyültek a tömegben.

– Máris jobban érzem magam – mondta boldogan Steph, majd lehunyta a szemét, és leengedte mindkét vállát.

Alice a telefonjára nézett, mert kíváncsi volt, átállt-e magától helyi időre. Itt Colombóban este fél tíz volt, otthon pedig délután négy. Koromsötét volt már. Már majdnem harminchárom órája talpon volt, mégsem érezte magát fáradtnak. Épp ellenkezőleg. Úgy érezte, hegyeket tudna megmozgatni, és akár a szállodáig is képes lenne elfutni, úgy kicsattan az energiától. Holnap reggel majd ellátogatnak a Kulturális Háromszögbe, ahol feledhetetlen élmények várják őket.

– Alice Csodaországban! Vár a taxi! – kiáltotta Steph, akinek mindig sikerült Alice-t kizökkentenie az ámulatból. A lány odaszaladt, és átadta a sofőrnek a nehéz hátizsákot. Megköszönte a vezető segítését, majd a kocsi hátsó ülésén foglalt helyet, Steph mellett.

Maureen elfoglalta a vezető melletti ülést, majd hátrafordult, hogy rájuk nézzen.

– Örültök, hogy végül tényleg itt kötöttünk ki, csajok? – kérdezte.

Alice örömtől sugárzó arccal nézett rá.

– Maur – kezdte, amikor a sofőr beindította a motort. – Olyan boldog vagyok, hogy legszívesebben megcsókolnálak.

Maureen vigyorgott.

– Jut eszembe: még nem meséltem neked az utolsó randimról.

Alice felnézett, ahogy az autó besorolt a forgalomba.

– A szerelővel, ugye?

Maureen bólintott, bár az arckifejezésén egyértelműen látszott, hogy legújabb Tinderes randija nem volt túl sikeres.

– Koszosak voltak a körmei – idézte fel az emléket. – Amikor megkérdeztem, mi a hobbija, azt mondta, harmonikázik.

– Ciki! – vágta rá Steph, majd szitkozódni kezdett, amikor szabálytalan fürtjeitől nem sikerült levennie a napszemüvegét. Bár nem sok időt töltöttek kint a párás levegőn, Steph hajának ez pont elég volt.

– Tudom – mondta Maureen, majd elmerült a saját gondolataiban.

– Miért nem inkább szaxofon? A szaxofonosok őrülten szexisek tudnak lenni.

Alice elpirult, amikor tekintete találkozott a sofőrével a tükörben. Kényelmetlenül érezte magát a barátnőivel folytatott párbeszéd miatt. Egyrészt a sofőr mindent hall, másrészt nagyon jól tudta, mi lesz a beszélgetés végkimenetele.

– Lemaradtok a kilátásról – szólt nekik, majd ijedtében lehunyta a szemét, amikor egy zsúfolt busz kis híján az autójuknak ütközött. Colombo igazi, nyüzsgő város. Folyamatos a hangzavar, mert az utcán megállás nélkül dudálnak az autók, csilingelnek a biciklik, beszélnek az emberek, és még a kóbor kutyák is ugatnak. Akárki mellett elhaladt az autó a forgalmas utcán, élénkpiros, neonsárga, vagy élénkzöld ruhát viselt. Ricsaj, kosz, ordító zene mindenütt, de Alice odanyomta az orrát a kocsi üvegéhez, és igyekezett telítődni az élménnyel. Egyszerre érzett kiegyensúlyozottságot és hatalmas káoszt.

Maureen közben azon siránkozott, hogy nem kap újabb üzeneteket a szerelőjétől, ezért Alice nevetésben tört ki. Amikor szóba került a szerelmi életük, tudta, hogy két barátnője teljesen mást keres. Maureen olyan férfit akart maga mellé, akinek saját háza, kocsija, jól menő állása, és lehetőség szerint gyerekei vannak, mert ahogy ő fogalmazott, a terhesség tönkreteszi az ember testét. Steph ezzel szemben a nagy Ő-t kereste, akinek nincsenek rossz szokásai, legalább hat gyereket szeretne, és ahogy Steph hozzátette: legyen szép, méretes farka. Alice tizennyolc évesen megtalálta a párját, ezért soha nem is gondolkodott másban. Richard mindig mellette állt. Kitartott mellette, megbocsátott, amikor kellett, és mindig megvédte, amikor Alice anyja jobban bele akart szólni az életébe, mint kellett volna. El sem tudta képzelni, milyen lenne Richard nélkül.

– Bárcsak végig ezzel a kocsival járnánk be Srí Lankát! – sóhajtott Maureen, aki úgy nyújtózott végig a taxi bőr ülésén, mint egy elkényeztetett macska.

– Hagyjuk ki az öt-hat órás vonatutakat? – kérdezte Alice.

– Ezt ne is mondd! Még a tízperces metróutat sem bírom a munkahelyemig, úgyhogy ne lepődj meg, ha egyszer csak sírógörcsöt kapok – nyöszörgött Maureen.

Steph csettintett egyet a nyelvével.

– Ne nyafogj! Csodás lesz, meglátod. Mellesleg hol a fenében találkozunk helyes pasikkal, ha állandóan egy kocsiban ülünk?

– Azért a férfiakon kívül is van élet – kacsintott rájuk Alice.

– Könnyű neked – vágta rá Maureen, miközben mosolygott a szeme. – Téged otthon vár a szerető Richardod. Én hónapok óta nem láttam épkézláb pasit magam körül.

– Én sem. De lehet, hogy álmaim férfija pont Srí Lankán van, és arra vár, hogy megtaláljam – vetette oda Steph.

Alice nem volt igazán járatos randitémában, így jobbnak látta, ha csendben marad, és hagyja, hogy két barátnője folytasson erről magvas beszélgetést. Tudta, hogy Maureen és Steph szemében ő már révbe ért. Olyan férfival él, aki szereti, kedves hozzá, és ugyan a barátnői még nem tudják, de feleségül akarja venni. Azt viszont nem látták, mennyire vívódik, amikor eszébe jut, hogy valami még sincs rendben azzal az élettel, amit választott. Mióta Richard megemlítette, hogy ki kéne tűzni a dátumot, Alice úgy érezte, jobb lenne léggömbbé válni, és elrepülni. Egyszerűen nem talált megnyugvást, pedig minden erejével azon volt.

Megszegte a légkondicionáló használatára vonatkozó szabályt, letekerte az autó ablakát, így megérezte a kintről érkező édes, tömény, égő fa illatát.

Amit valójában érzett, nem volt más, mint a puszta felismerés: annak ellenére, hogy kézenfekvő lépés hozzámenni Richardhoz, jobban megijedt a gondolattól, mint hitte.