A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Jackson: Paranoid, 2019

Fordította

FARKAS SYLVIA

Copyright © Lisa Jackson 2019

Published by Arrangement with
Kensington Publishing Corp., New York, USA and
Andrew Nurnberg Ltd–Budapest.

All Rights Reserved

Hungarian translation © Farkas Sylvia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltán

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-11-8

9. FEJEZET

Mire Rachel elkészült, Violet erőszakos haláláról szólt az összes híradó. A gyerekek sorfalat álltak a nappaliban a tévé előtt, Rachel pedig olyan szorosan markolta a kulcscsomóját, hogy érezte, amint belemélyedtek a kulcsai a tenyerébe. A sajtótájékoztatót nézték, ahol a seriff szólalt fel elsőként.

Roberto Valdez határozott arcvonású, magas, sportos testalkatú férfi volt, barna, enyhén őszes, katonásan rövidre vágott frizurával. Koromfekete, mélyen ülő szeme meg sem rebbent, ahogyan egyenesen előre nézve nyilatkozott. A rendőrkapitányság előtti betonlépcsőn állt, háta mögött a zászlórudakkal. Egyenruhában volt, és csak egy rövid nyilatkozatot tett, majd átadta a szót a rendőrség szóvivőjének. A negyvenes éveiben járó, divatos frizurájú Isa Drake kevésbé tűnt szigorúnak, mint a seriff, de csak rövid, tömör válaszokat adott.

– Igen, határozottan gyilkosság történt… nem, nincs még gyanúsított, még nagyon a nyomozás elején járunk… ahogyan Valdez seriff is mondta, további részletekkel csak később szolgálhatunk… kérünk mindenkit, hogy aki bármi információval segíthetné a rendőrség munkáját, az ne habozzon…

A gyerekek az anyjukra meredtek, mikor Rachel kikapcsolta a tévét.

– Te ismerted? – kérdezte Dylan.

– Igen.

Így a tévében látva és hallva az eseményeket, lassan Rachel számára is valósággá vált az eset.

– Jó barátok voltatok? – kérdezősködött Dylan.

– Nem voltunk a legjobb barátok, de néha lógtunk egymással.

– Hű, durva!

– Inkább ijesztő – tette hozzá Harper. – Szerinted ki ölte meg?

– Nem tudom.

– Csak van valami elképzelésed, anya. Ki? – Dylan nem tágított.

– Mondom, hogy nem tudom. Honnan tudnám? – nézett Rachel a karórájára. – Gyerünk, mennünk kell, máris elkéstünk!

Arra számított, hogy mindenki késni fog. Egy halom üzenetet kapott a nap folyamán, Violet miatt persze, csoportüzeneteket, amiket kimondottan utált, hiszen folyton pittyegett a telefonja, amikor valamelyik tag hozzászólt. Ezt a csoportot Lila hozta létre, és a tagok némelyike ismeretlen telefonszámként jelent meg, nem pedig névvel, így Rachel sokszor azt sem tudta, kivel beszél. Ezért inkább nem válaszolt egyáltalán.

Elindultak a hátsó ajtó felé, a kutya szorosan mögöttük.

– Te most nem jöhetsz – nézett rá Rachel.

– Már megint a kutyával beszélgetsz – szólt Harper, kitárva az ajtót.

– Hé! De hát mindnyájan beszélünk hozzá – szólt Dylan a testvére után –, még te is!

Úgy tűnt, megbocsátotta anyjának a korábbi fejmosást. Legalábbis egyelőre. A hátizsákja azonban nem volt teljesen behúzva, így Rachel belelátott, és tekintete pont egy barna dobozra esett.

– Mi az? – kérdezte.

– Mi?

– Az a doboz – mutatott rá Rachel.

– Ja… – csukta be Dylan gyorsan a táskáját. – Lucasnak kell egy új egér a gépéhez, mivel nekem van, mondtam, hogy viszek – magyarázta, de mivel elég gyengén hangzott, gyorsan hozzátette: – Persze rendelt magának, de amíg megjön az övé, én kölcsönadom ezt neki. Szóval semmi különös – azzal már kint is volt.

Semmi különös.

Rachel ugyan csodálkozott, de annyiban hagyta.

Az út Lila házáig húsz percbe sem telt. Rachel engedte, hogy Harper vezessen, aki alig két hónapja szerezte meg a jogosítványát. Elég gyorsan vezetett, ami jellemző volt a családban mindenkire, így Rachelre is, de azért erősen markolta az ajtón a kapaszkodót.

Némi nehézség árán, de pont Lila és Charles Ryder háza előtt parkolt le, egy késő tizenkilencedik századi, háromszintes Viktória-korabeli ház előtt, amely már generációk óta szolgálta a Ryder családot. Itt nőtt fel Cade a testvéreivel, és itt halt meg az édesanyjuk is. Rachel ki nem állhatta a házat.

– Menjünk! – mondta.

Ahogy felnézett a körpanorámás tornyocskára, rátörtek az emlékek. Elmerengett, miként lopakodtak fel a lépcsőn Cade-del, hogy kicsit magukban legyenek. Senki sem volt akkor otthon, és az ablakon keresztül a város fényei szinte csillogni látszottak a folyó éjsötét víztömege mellett. Elszorult a torka, ahogy eszébe jutott, hogyan csókolta őt Cade azon az éjszakán, hogyan dübörgött a saját szívverése a fülében, érezte a férfi meleg leheletét a tarkóján, és emlékezett, miként bizsergett minden porcikája, mikor a földre hemperedtek, és arra is, hogyan kapkodta kifulladva a levegőt az extázis után. Mindez egy pillanat alatt darabokra tört, mikor hat héttel később megtudta, hogy gyermeket vár.

Elvette a slusszkulcsot Harpertől, majd a táskájáért nyúlt, amelyben a laptopja is volt. A gyerekek kikászálódtak a kocsiból, és elindultak a lépcsőn a magas oromzatú, körpanorámás, nagy verandás ház felfelé. A bejárati ajtó azelőtt kinyílt, hogy megnyomhatta volna a csengőt, majd Lila kilépett a verandára, mögötte egy fehér macskával.

– Ó, a francba! Sammy! Azonnal menj be! – horkant fel Lila, de a macska már el is tűnt a verandát körülölelő bokrosban.

– Nagyszerű! – morogta láthatóan ingerülten.

Visszafordult Rachelhez. A szokásos mosoly eltűnt az arcáról, de mint mindig, úgy ki volt öltözve, mintha legalábbis egy potenciális érdeklődővel készülne ingatlanüzletet kötni: magas sarkú, méregdrága nadrág, hosszú tunika, a csuklóján pedig csilingelő karkötők tömkelege. Gyorsan megölelte Harpert és Dylant.

– Lucas fent van egy haverjával a szobájában. Menjetek csak nyugodtan!

A srácok felrohantak a lépcsőn, Lila pedig behúzta maga mögött az ajtót, és kint maradt Rachellel a verandán.

– Hát nem hihetetlen? Violet meghalt?! – kérdezte aggodalmaskodva. – Vagyis megölték! – hitetlenkedve rázta a fejét, hatalmas szeme könnybe lábadt. – Hát ki képes ilyet tenni? – kérdezte a zsebében kotorászva, majd kivett egy szál cigit és egy öngyújtót. – Tudom, nem lenne szabad, hiszen már évekkel ezelőtt leszoktam, de… Violet! Egyszerűen nem tudom elhinni – mondta gyorsan meggyújtva a szálat, majd jó nagyot szívott belőle. – Miért akarná bárki is…

– Fogalmam sincs.

Lila eltűnődött egy pillanatra, ellegyezte maga elől a füstöt, mintha ettől nem lenne a hajának vagy a tunikájának dohányszaga.

– Most találkoztam vele, érted? Bejött az ingatlanirodába egy folyóközeli ingatlan miatt, de tulajdonképpen csak azt akarta tudomásomra hozni, hogy nem érdekli, mennyit zaklatom, ő nem lesz része ennek… itt – mutatott Lila a nappali öbölre néző ablaka felé, ahol a bizottsági tagok az osztálytalálkozóról beszéltek. – Érted? Nemcsak azt utasította el, hogy tagja legyen a bizottságnak, de azt is, hogy egyáltalán eljöjjön a találkozóra.

– Mondta, hogy miért?

– Ó, igen! – szívott még egyet a cigijéből Lila. – Vége a gimis éveknek – magyarázta Lila idézőjelet formázva a kezével –, mintha bizony azt gondolta volna, hogy mindnyájan újraéljük a gimiben történteket.

– Nos, néhányunkkal bizonyára meg fog történni.

– Hiszen csak arról szól az egész, hogy ismét találkozzanak a régi barátok – mondta ingerülten Lila –, de ő úgy csinált, mintha egyenesen zaklattam volna ezzel.

– És zaklattad?

– Ó, Rachel! Dehogy! – forgatta a szemét Lila. – Csak, érted, próbáltam rábeszélni, hogy vegyen részt az egészben, és lehet, hogy ettől ő úgy érezte, mintha egyenesen zaklatnám, na de tényleg!? – sóhajtott egy nagyot, és elnézett a háztetők felett az egyre sötétülő víztömeg felé. – Azt hiszem, ehelyett most már kénytelenek leszünk megemlékezni róla.

Ide akart kilyukadni? Hogy engedte Violetnek hogy ne vegyen részt az osztálytalálkozó és a már elhunyt osztálytársak megemlékezésének szervezésében?

Lila beleszívott még egy utolsót a cigijébe, majd ledobta, eltaposta és a verandát körülölelő korláton keresztül berugdalta a bokrok közé.

– Gondolom, a rendőrségnek fogalma sincs, ki tehette.

– Nem tudok róla – válaszolta Rachel gyorsan. Egy rendőr lányaként és egy másik feleségeként megtanulta, hogy jobb hallgatni. Bár már nem voltak házasok Cade-del, de hallgatott, mint a sír.

– Ja, persze… talán majd Mercedes tud valamit. Neki talán vannak kapcsolatai a seriffi hivatalban. Már ráállított egy gyakornokot a sztorira.

Mercedes. Rachelnek eszébe jutott a reggeli cikk, és hogy még folytatása is lesz.

– Itt van már?

– Igen, de nem nyugszik, csak a telefonján lóg. Dolgozik, mint mindig – válaszolta Lila, majd elővett egy doboz TicTacot, kinyitotta, a szájába dobott egypár narancsízű szemet, és szétrágta. – Beszélni akar veled.

– Tudom.

– Te is mondd el neki a történteket, a saját szemszögedből. Akkor is megjelennek a cikkek, ha te nem akarod. Csak hogy tudd: én elleneztem ezt az egészet, de – vonta meg a vállát – a városházával és a médiával nem lehet szembeszállni.

Nem lehet? Rachel nem szólt, de magában megfogadta, hogy ő bizony megpróbálja.

– Nem úgy volt, hogy elmész? – kérdezte Patricia Voss, a másik nyomozónő, majd átnézett a paraván felett, amely elválasztotta kettejük asztalát. Feltűnően nézegette az órája számlapját. Patricia magas nő volt, ősz haja rövid, arca smink nélküli, a temérdek napon töltött évnek köszönhetően sok barázdával az arcán.

– Mindjárt megyek – mondta Cade hátradőlve a székén. Még az asztalán árválkodott egy csésze reggelről ott maradt kávé. Mellette egy fotó a gyerekekről. Harper nagyjából tizenegy lehetett, amikor a kép készült, egy nyakigláb, esetlen tinédzser rövidnadrágban és dzsekiben, aki hosszú haja mögé bújva igyekezett elrejtőzni a világ elől. A folyó sziklás partján álldogáltak Dylannel. A fiú pulcsiban és farmerben volt, a haja vad összevisszaságban meredezett, arcán hatalmas gátlástalan vigyorral nézett a kamerába. Akkoriban még alacsonyabb volt a nővérénél, sovány és csontos volt, orra körül számtalan szeplővel, a fogai pedig túl nagynak tűntek az arcához képest.

Sok minden megtörténhet hat év alatt. Jó dolgok, és rosszak is.

Tricia hangja rángatta vissza a jelenbe.

– Állítólag öt fok körülire is lehűlhet ma este – magyarázta, miközben belebújt az esődzsekijébe. – Most komolyan! Hiszen május van, az isten szerelmére! – nézett ki utálkozva az ablakon át az esős alkonyatba.

– Pont úgy beszélsz, mint egy igazi kaliforniai.

– Öt fokról beszélek Ryder! Éppenhogy nem fagy.

– Tudom.

– De hát ez brutális!

– Ha te mondod…!

– Igen, mondom – válaszolta, majd felhúzta a dzsekije cipzárját meg egy sapkát a fejére, mielőtt még további tanácsokkal látta volna el a kollegáját. – Menj haza Ryder! Elég a munkából. Kilencven ügyem van, de még én is hazamegyek.

– Kilencven? – kérdezte Cade. Tricia két különböző munkakörben is helytállt. Nemcsak nyomozóként dolgozott az őrsön, de tartalék rendőrjárőrként is beugrott egy-egy műszakba, ha valaki megbetegedett. – Azt hittem, mondjuk kettő.

Tricia felhorkant.

– Aha, hogyne, csakhogy véletlenül éppen én vagyok az, aki összetartja ezt a kócerájt, ha még nem vetted volna észre. Mit gondolsz, ki az, aki elvégzi a tényleges munkát? Ki az, aki elmosogat, aki kimossa a kávés kancsót és új adagot főz? Ki takarítja ki a hűtőt? Ti mind olyan disznók vagytok!

– Csak óvatosan! – figyelmeztette Cade. – Nem minden rendőr szereti, ha hasonlítgatják…

– Na ne mondd, tényleg? Csak nem érted, miről beszélek? Na és ők? – mutatott körbe a nagy teremben. – Ezek a legrosszabbak, és nem csak a férfiakra gondolok. A nők se jobbak.

– Hűha! – nevetett fel Cade. – Te aztán hangulatban vagy!

– Mint mindig. Bármennyire is rossz itt, otthon még rosszabb.

Ebben Cade kételkedett. Tricia gyorsan tisztelgett egyet, és elköszönt.

– Viszlát hétfőn! – mondta.

– Ha vagy olyan szerencsés.

– Hű de humoros a fiú! – morogta Tricia, miközben a hátsó ajtó felé tartott. – Borzasztóan humoros.

– Sokan gondolják így! – kiáltott Cade Tricia után, de a nő már nem hallotta.

Cade az íróasztala felé fordult, és a rajta heverő aktára nézett. Poros volt és sárga, a levéltárból bányászta elő, a lezárt ügyek közül. A Hollander név állt a címkén.

Soha ezelőtt nem olvasta el, csak a digitális aktákat futotta át még évekkel ezelőtt, hogy képben legyen. Ami megtörtént, az megtörtént. Mindenki azt gondolta, hogy Rachel ölte meg a testvérét. Maga is azt mondta akkor éjjel, bár később összezavarodott, és az ügy is egyre zavarosabbá vált a szemtanúk ellentmondásos vallomásainak köszönhetően, különösen Violet Osbourne és Annessa Bell barátnők állításainak köszönhetően. Emellett még ott voltak a gyenge bizonyítékok, amelyek inkább kompromittálóak voltak, ha figyelembe vesszük, hogy a helyszínre érkező rendőr pont Rachel apja volt. „Szardobálás folyik, az első pillanattól fogva”, mondta akkoriban Ned Gaston társa, akit idéztek is az aktában. Szóval mi értelme újra átnézni? Hiszen vége. Lezárták. Két évtizede ott porosodik az akta a polcon.

Talán mert most van a tragédia évfordulója.

Talán mert úgy érzi, sok elvarratlan szál maradt ebben az ügyben.

Talán azért, mert túl nagy véletlen, hogy az egyik kulcsfontosságú szemtanút, Violet Sperryt, napra pontosan húsz évvel Luke Hollander halála után gyilkolták meg. Talán csak egyszerűen hülye, hogy ezzel foglalkozik. Mindegy mi okból, abban biztos volt, hogy érzelmi szempontból nagyon ingoványos terepre tévedt. Nos, legyen. Az órájára pillantott, majd úgy döntött, felhívja Kayleigh-t, hátha van valami előrelépés Violet Sperry gyilkossági ügyében.

Nem tartozik rád.

Igen. Tudta jól. Mégis… az íróasztala fölé hajolt, és a Hollander-gyilkossággal kapcsolatos régi jegyzeteket és jelentéseket kezdte böngészni. Először a halottkém jelentését, amelyben jegyzetek, skiccek vázolták az összes sérülést, majd fényképeket a holttestről.

Összeszorította a fogait, ahogy az élő Luke-ra visszaemlékezett. Sportos, élénk, pimasz fiú volt… s akkor ott voltak azok a képek a holttestről. Átfutotta a jelentést. Semmi különös, csak hogy már a kórházba érkezéskor halottá nyilvánították, illetve, hogy a halotti bizonyítványt dr. Richard Moretti írta alá.

Cade az aláírást nézte. Nem is tudta, hogy Nate apja volt a halottkém, de hát ott állt feketén-fehéren. Nem nagy ügy, gondolta, ahogyan ott ücsörgött egyedül az íróasztalánál. A legtöbben már rég hazamentek. A kórház, amelybe Luke-ot beszállították, már nem létezett. Mint ahogy megannyi üzlet, ami annak idején még virágzott. Annyit viszont tudott, hogy dr. Richard Moretti még a környéken él, és egy klinikán dolgozik Astoriában.

Cade Violet Sperryre és Luke Hollanderre gondolt. Mindketten ugyanazon a napon haltak meg, húsz év különbséggel. Két olyan ember, akik együtt jártak gimibe. Két olyan ember, akik együtt voltak a konzervgyárban azon az éjszakán, amikor Luke meghalt, és pont Violet volt az egyik szemtanú, aki látta, hogy mi történt abban a sötét hangárban.

Tehát?

Ez egy kisváros, a történetek akarva-akaratlanul keresztezik egymást. Lehet, hogy csak egy bizarr és tragikus véletlen az egész. Nem több. Vagy csak ezzel próbálta nyugtatni magát.

Becsukta az aktát, majd bezárta a fiókjába. A Luke Hollander-ügyet lezárták, méghozzá sok évvel ezelőtt. Violet Sperry gyilkossági ügye azonban friss. De nem hozható összefüggésbe a másikkal.

Ne feledd, nem a te ügyed!

– Vagyis? – tette fel magának hangosan a kérdést.

A hatáskör kérdése eddig még soha nem tartotta vissza, és Cade meglehetősen biztos volt abban, hogy ez most sem lesz másképpen.

10. FEJEZET

Rachel követte Lilát a házba. Besétáltak a márványpadlós előtérbe, ahonnan egy lépcsősor vezetetett az emeletre, felettük pedig pompázatosan csillogott a hatalmas antik csillár, amelyet még Cade édesanyja újíttatott fel. Háromszintnyi magasságban, a plafonról uralta a teret a kristálycsillár, amely Sandy Lou utolsó felújítással kapcsolatos munkája volt az öreg házban, mielőtt a rák magával ragadta volna. Az emberi halandóságnak állított vele fényesen csillogó emléket. Legalábbis Rachel így gondolta, ahogy belépett a nappaliba, ahol a bizottsági tagok már buzgón dolgoztak „a város valaha volt legjobb osztálytalálkozóján”, ahogyan azt Lila mondogatta.

Hát hogyne.

Vett egy nagy levegőt, és az oly sokszor látott antik, modern, és különböző korból származó eklektikus hatású darabok felett az öbölre néző ablakhoz helyezett hatalmas zongorára, és az oly csillogóan fényes, de jéghideg keményfa padlóra nézett. A falakat nemrégiben a rózsaszín egy visszafogottabb árnyalatára festették, amely Lila szerint kimondottan korhű volt. A zenelejátszó fel volt turbózva, és Rachel egy a gimis korukból ismerős dal refrénjére lett figyelmes. A retró zene azonban elég erőltetettnek és kísértetiesnek tűnt.

Természetesen Mercedes volt az első, akit meglátott.

Egy ívelt kanapé szélén gubbasztva elmélyülten sutyorgott a telefonjába. Alacsony volt, nőiesen formás, egzotikus külsejű, és az esze vágott, mint a borotva. Fekete fürtjeit a válla felett hátralökte, szemöldökét összevonta, nagyon összpontosított valamire beszélgetés közben. Keret nélküli szemüvege tökéletesen állt az orrán, szép, egyenletes, mokkabarna bőre makulátlan volt, mint mindig, szeme hatalmas és kifejező, ajka összeszorítva – szabad kezével a laptopján dolgozott, amelyet az üveg dohányzóasztalra tett le. Rachel jól emlékezett rá, ő volt az a lány, aki mindig suttogott, mindenre odafigyelt, minden pletykát ismert, ő volt az iskolaújság szerkesztője.

Felnézett, és elkapta Rachel tekintetét. Szájának két sarka szinte észrevehetetlenül megfeszült, ahogy gyorsan abbahagyta a gépelést, hogy még ennél is gyorsabban belehörpintsen a diétás kólájába.

– Beszélnem kell veled! – mondta hang nélkül, miközben arra is figyelt, aki a vonal másik végén magyarázott, bárki is volt az.

Nagyszerű.

Rachel gyomra azonnal összerándult, ahogy körbenézett. Mindnyájan ott voltak azon az éjszakán, mindnyájan. Tekintete Nathan Morettire esett, aki elmélyülten nézte az IPadjét, és csak egy díszpárna választotta el Mercedestől. Felnézett.

– Szia Rachel! – köszöntötte ugyanazzal a barátságos mosollyal, mint aznap, amikor Luke meghalt.

Ó, istenem! Majd beleszakadt a szíve az emlékekbe.

Napra pontosan húsz évvel ezelőtt Nate a fekete BMW-jének a kormányánál ült a hatalmas fenyő melletti feljáróban, nyilvánvalóan Luke-ra várva. Az autó ablaka le volt tekerve, és Nate látta, ahogy Rachel átsiet a foltos gyepen.

– Jössz este? – kérdezte.

– Pszt!

– Oké, értem. Anyu nem tudja, mi? – nevetett.

– Nem… nem mehetek – mondta Rachel a fejét rázva, ahogy odalépett a fekete sportautó mellé.

– Félsz?

– Nem – nem merte bevallani az igazat.

Aggódva pillantott a ház felé. Miért nem tud kussolni? De Nate nem adta fel olyan könnyen.

– Jaj, gyere már! Tök jó lesz! – mondta a házra nézve, amelyben Rachel és Luke lakott, és amely pont olyan volt, mint az összes többi az utcában. – Jól fogod magad érezni, ígérem!

Mielőtt Rachel tiltakozhatott volna, Luke viharzott ki a bejárati ajtón, hátizsákja a vállán lógott, szőke haja összevissza állt, ahogy lesietett a kocsihoz.

Nate kihajolt az ablakon, amikor a fenyő göcsörtös ágain egy mókus kezdett nyüzsögni.

– Mondd az anyukádnak, hogy egy havernál alszol. Hívd Lilát. Majd ő fedez – készségeskedett Nate. – Próbálom rávenni a húgod, hogy eljöjjön ma este – mondta Luke-nak, amikor az kinyitotta a kocsiajtót.

– Komoly? – kérdezte Luke a kocsi tetejére támaszkodva. Testvére arcát tanulmányozta. – Tényleg eljössz?

– Még nem tudom.

– Jó móka lesz!

– Ha te mondod…

– Figyu, van egy pótfegyverem – mondta a ház felé tekintve, hogy megbizonyosodjon, anyjuk nem leselkedik valamelyik ablakból vagy éppen a bejárati ajtóból. Kicipzárazta a táskáját, majd átnyújtott a testvérének egy fekete tokot. – Ebben van, plusz töltényekkel együtt – magyarázta, majd a kocsi tetején át, odalökte Rachel elé.

– Nem is tudom… még soha…

– Nem számít.

Nate beindította a motort, de még mindig Rachelt nézte. Fekete szeme pimaszul csillogott.

– Ugyan, gyere már, Rachel! Tetszeni fog, tök jó lesz! Nem hiszed? – húzta őt Nate csábosan mosolyogva. – Ígérem, soha nem fogod elfelejteni.

Hát ez bejött.

Még soha nem jött be ennyire semmi.

Emlékezett, hogyan tolatott ki Nate a ház elől, kerekei csikorogtak, ahogyan a garázsajtó is. Anya! Rachel szíve majd kiugrott a helyéről ijedtében. Gyorsan eldugta a fenyő alatti rododendron bokrok közé a fegyvert, amikor édesanyja már jött is kifelé. Farmer és pulóver volt rajta.

– Na éppen ideje, hogy hazaértél, Rachel, már vártalak – mondta Melinda.

– Ne haragudj, elfeledkeztem az időről.

– Lilával voltál, ugye? Nem csodálom – mondta, majd észrevette, hogy lánya lassan elvörösödött. – Valami baj van talán? – kérdezte.

– Nem, dehogy – válaszolta Rachel gyorsan, besietett a garázsba, és bekúszott anyja Toyota Camryjének az anyósülésére. Hátrafordult, és megleste, miként kémlel az anyja elgondolkozva a kereszteződés felé, amerre Nate kocsija eltűnt.

Vajon meg tudná tenni? Tudna hazudni az anyjának? Na és az apjának? Aki rendőr? Egy nyomozó, aki mindig ki tudta szimatolni, hogy mi igaz, és mi nem. Izzadni kezdett a tenyere, ahogy megfordult és a bogarakkal pettyezett szélvédőn át az apja szemközti fal mellett húzódó munkapadjára esett a tekintete.

Nyelnie kellett, mert kiszáradt a torka, és már hallotta is az anyja lépteit a murván, mielőtt az ajtó nyílott volna. Beült a lánya mellé, és arcán tűnődő mosollyal, Rachelre nézett.

– Belezúgtál Nate-be? – kérdezte, miközben beindította az autót.

– Mi? Én? – vörösödött el Rachel. – Istenem anyu, már nem a hatvanas években vagyunk!

– Oké, rendben – mondta Melinda tudálékos arckifejezéssel. – Mindnyájan voltunk már szerelmesek.

– Nem vagyok belezúgva vagy bármi Nate Morettibe – mondta Rachel, majd elfordult, hogy elrejtse ijedségét. Olyan hevesen szedte a levegőt, hogy szinte bepárásodott mellette az üveg.

– Okés, rendben, akkor nem vagy belezúgva. A francba! – kiáltotta hirtelen a fékre lépve. A Toyota azonnal a földhöz tapadt, miközben mögöttük, csak centiméterekre a lökhárítótól, elviharzott egy biciklis. – Hogy a fene vigye el azt a gyereket! Láttad? Meg sem állt, hisz nem is látott. Láttad? Meg sem állt. Istenem! Még sisak sem volt rajta! Mit gondol az anyja, úgy mégis? – fújtatott frusztráltan Melinda, majd lassan lenyugodva kitolatott a garázsból az útra.

Csináld már Rachel! Most! Elvörösödött.

– Nem gond, ha ma Liláéknál alszom?

Melinda arca megmerevedett. Nem kedvelte Lilát, bár ezt így szó szerint sosem vallotta be, de megjegyzéseiből egyértelműen kitűnt: „az a lány jobban tenné, ha vigyázna magára, különben még bajba kerül!”. Lila mindig idősebb fiúkkal járt, néha sokkal idősebbekkel, és mostanság Luke körül legyeskedett. Ez kimondottan zavarta Melindát, de ebben a pillanatban azt hitte, romantikus szálak szövődnek körülötte.

– Értem! Luke-kal és Nate-tel akarsz találkozni, ugye?

Rachel nem szólt, de a keresztutcánál az édesanyja figyelmeztette.

– Csak óvatosan Rachel! Nehogy bajba kerülj! Oké? – nézett a lányára aggódó tekintettel.

– Oké, vigyázok magamra – ígérte Rachel, de mint kiderült, hazugság volt az egész. Egy bődületesen nagy hazugság.

– Minden rendben? – kérdezte Lila, ezzel kiszakítva Rachelt az emlékekből. Ott volt újra a megbeszélésen, és ott volt az az ismerős dal. Wilson Phillips énekelte a Hold on című dalát, ami nagyon menő volt gimis korukban. A kellemes dallam láthatatlan hangfalakból áradt szét a nappaliban. Hát persze, hogy Lila szándékosan azokat a dalokat választotta, amelyek visszahozzák azoknak a nyomorult sulis napoknak az emlékét.

– Rachel! Azt kérdeztem, minden rendben van-e – ismételte el a kérdést Lila.

A fülében dübörgött a szívverése. Nem, semmi sincs rendben, és soha nem is lesz! Szörnyű rémálmaim vannak, elvesztettem a munkámat, halálra aggódom magam a gyermekeim miatt, egy osztálytársunkat meggyilkolták, és annak az átkozott napnak az évfordulója van, amikor lelőttem s megöltem a bátyámat.

– Igen – rebegte ehelyett Rachel halkan. – Minden rendben.

– Tényleg? Ez érdekes, mert közülünk itt senki sincs rendben. És nem tudom, hogy valaha rendben lesz-e még minden – méltatlankodott Lila. – Annessa például el sem tudott jönni, azt mondta, túl ideges – tette hozzá homlokát ráncolva –, és amúgy is gondjai vannak.

Ez a helyzet Rachel számára sem volt idegen.

– Nem értem Annessa miért nem tudta magát legalább egypár órára összekapni – folytatta Lila. – Micsoda primadonna! Pedig hát egyikünknek sem könnyű.

Annessa Bell a menők csoportjába tartozott annak idején, a gazdag gyerekek egyike volt. Elköltözött, és évekig máshol lakott, de mikor édesapja meghalt, visszajött Edgewaterbe az öröksége miatt, legalábbis a pletykák így szóltak, bár Lila szerint a férje olyan gazdag volt, hogy még az Úristen is nyugodtan kérhetett volna tőle kölcsön.

Lila mérgesen felhorkant.

– Egyszerűen nem megy a fejembe. Mindnyájunkat sokkolt a hír, mindnyájan meg vagyunk ijedve. Azt gondolnám, hogy inkább örül, hogy eljöhet és beszélhet olyan emberekkel, akik szintén ismerték Violetet.

– Mindenki másként dolgozza fel a veszteséget – szólt közbe Rachel.

– Igen. Talán szállj le egy kicsit Annessáról! – szólt közbe Nate is. – Biztos neki is megvan a saját baja. Egy nála kétszer idősebb férfival házasodott össze.

– És ez mióta baj? – hőkölt hátra Lila. – Az én férjem is sokkal idősebb, de Chuck és én… mi boldogok vagyunk. Nagyon boldogok.

– Oké, csak úgy mondtam – vonta meg a vállát Nate. – Soha nem lehet tudni.

– Nos, ha engem kérdezel, nagyon furcsán viselkedett az osztálytalálkozóval kapcsolatban. Nem foglalkozik a közösséggel, mindig csak dolgozik. El tudod ezt hinni? Olyan anyagi háttér mellett? Mióta a férje cége felvásárolta a város körüli telkeket, minden percét azzal tölti, hogy bejárja a területeket. Láttam a kocsiját a konzervgyárnál, a Szent Ágostonnál és a Reacher farmnál is. Tudtátok, hogy ezeket is mind megvették? – magyarázta Lila fintorogva.

– Talán csak az építési tervek miatt fontos ez a számukra – próbálkozott Rachel.

– Ahh! Mindegy is! A lényeg, hogy itt kellene lennie ma este. Ő kezeli a pénzügyeket, ki fizetett, ki tartozik… küldött egy elszámolást, gondolom, majd az is megteszi – mondta Lila láthatóan ingerülten. Ismét a zsebébe nyúlt, de ezúttal nem cigarettát vett elő belőle.

Ahogyan Rachel Lila viselkedését figyelte, felötlött benne, hogy Lila és Annessa már annak idején sem igen kedvelték egymást, bár az már igen régen volt.

– Na, mindegy, nem tehetünk semmit – hagyta abba a morgolódást Lila, és megérintette Rachel vállát. – Ez a sok beszéd Violet ügyében… lehangoló és… és egyszerűen borzalmas! – mondta, s megrázkódott, ahogy végigfutott a hátán a hideg. – Szükségem van egy pohár borra. Rachel? Kérsz?

– Nem, köszönöm.

– Dupla whisky-t nem lehetne? – kérdezett vissza Nate.

– Ó, kérsz? – mosolyodott el Lila hirtelen felélénkülve – Van scotch alighanem… Chuck mindig tart otthon egy üveg Glenlivet whiskyt.

– Nem, dehogy! Csak vicceltem. Tényleg! – emelte égnek a kezét Nate.

De Lila már el is indult az oszlopok felé, amelyek a nappalit és az étkezőt elválasztották egymástól. A hosszú étkezőasztal túlsó végénél Brit Watkins, Reva Santiago és Billy Dee Johnson bújtak össze egy laptop fölött. Reva fekete, elegáns kosztümöt viselt fehér blúzzal, fekete, fokozatosan nyírt haja válláig ért. Billy Dee kényelmesebb öltözetben volt, egy egyszerű pulóverben és farmerben. Ahogy kezébe vette Brit egyik menüsorát, sima koponyáján megcsillantak egy másik csillár fényei. Brit úgy tűnt kényelmetlenül érzi magát a magas háttámlájú széken. A trió elmélyülten diskurált az őket érintő feladatokról, azaz az étel- és italválasztékról, játékokról vagy vetélkedőkről, és láthatóan észre sem vették, hogy Rachel megérkezett.

– Soha nem figyel senkire, ugye? – kérdezte Nate zsebre téve a kezét, állával Lila felé intve. Még mindig magas, nyurga testalkatú volt, barna haja épp olyan sűrű, mint Rachel emlékeiben. Ha lenne olyan verseny, hogy ki nem változott érettségi óta, akkor azt minden bizonnyal Nate nyerné meg. Néhány igen halvány vonalka futott csak a szeme sarkában, de ettől eltekintve pont úgy nézett ki, mint régen.

– Soha.

Lila immár két pohárral a kezében a tükrös tálalónál állt, amely roskadásig tele volt különféle ételekkel, talpas poharakkal és különböző alkoholos és mentes italokkal. Középen három gyertya kapott helyet, kicsiny lángjuk szolidan lobogott egy kis csokor ibolya mellett, amelyet nyilvánvalóan Violet emlékére helyeztek oda egy üvegvázában.

Jesszus! Lila aztán nem vesztegeti az idejét! Rachelt ismét elöntötte a szomorúság.

Lila visszatért a két itallal, és azonnal észrevette, hogy Rachel a kicsiny csokrot nézi. Odanyújtotta Nate-nek az italát, majd Rachelhez fordult.

– Úgy éreztem, tennem kell valamit – magyarázta, miközben Nate poharához koccintotta a sajátját. – Nem tudtam nem tudomásul venni, hogy megölték.

Rachel nem szólt.

– Nem így van? – kérdezett rá Lila.

– De, bizonyára.

– Megölték, Rachel. Meggyilkolták. A saját otthonában. Múlt éjjel vagy talán ma hajnalban. Valahogyan illik állást foglalnunk, kinyilvánítani a részvétünket. Nem hagyhatjuk figyelmen kívül, közénk tartozott.

– Persze, csak…

– Fura, tudom – mondta Lila, belekortyolva az italába.

– Rachel! – tolta hátra a székét Brit. Észrevette, hogy Rachel megérkezett, és ahogy felé igyekezett, könnybe lábadt a szeme. – Olyan borzasztó! Szörnyű!

– Igen, hihetetlen – válaszolta Rachel, és meglepetésére Brit a kismama hasa ellenére is szorosan megölelte.

– Bocsánat – mentegetőzött Brit a szemét törölgetve. – Tudjátok, a hormonok. Nagyon könnyen elérzékenyülök.

– Mindnyájan érzelgősek vagyunk – válaszolta Rachel, és igyekezett nem kimutatni, mennyire meglepte, hogy egy olyan valaki szorongatta meg, aki azelőtt még nagyon rámosolyogni sem akart.