A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Cavanagh: Thirteen, 2018

Fordította

ABRUDÁN KATALIN

Copyright © Steve Cavanagh 2018

The moral rights of the author have been asserted.

Translation copyright © 2019, by Abrudán Katalin

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-77-9

Noah-nak

Az alábbi idézetet eredetileg Baudelaire-nek tulajdonítják, de ma már számtalan ellopott és átdolgozott változata ismert. Ez itt Chris McQuarrie verziója, és köszönettel tartozom neki, amiért megengedte, hogy elcsórjam tőle.

,

A Sátán legnagyobb trükkje az, hogy elhiteti magáról, nem létezik.

A Közönséges bűnözők c. film forgatókönyvéből.
Szövegkönyv: Christopher McQuarrie

ELŐSZÓ

Egy csípős decemberi délutánon, tíz perccel öt után, Joshua Kane kilapított kartondobozokból összerakott fekhelyén hevert a manhattani Büntetőbíróság épülete előtt, és egy ember meggyilkolását fontolgatta. Nem csak úgy általában. Konkrét elképzelése volt arról, hogy ki lesz az. Igaz, előfordult, hogy amikor mondjuk, a metrón utazott, vagy a járókelőket figyelte, Kane néha eljátszott a gondolattal, hogy kivégez valami névtelen, kósza New York-it, aki épp akkor került a szeme elé. Talán a szőke titkárnőt, aki szerelmes regényt olvas a K metróvonalon, vagy a Wall Street egyik bankárját, aki esernyőjét lóbálva tudomást sem vesz róla, hogy Kane apróért koldul, esetleg egy kisgyereket, aki anyja kezét fogva kel át előtte a zebrán.

Milyen érzés lenne megölni őket? Mi lenne az utolsó szavuk? Megváltozna a tekintetük, amikor elhagyják ezt a világot? Kane kellemesen beleborzongott az eshetőségek latolgatásába.

Az órájára nézett.

Tizenegy perccel múlt öt.

Az utcát elborították az éles, hosszú árnyékok, ahogy a nappal alkonyatba váltott. Kane felnézett az égre, és örömmel látta, hogy a fény tompul, mint amikor valaki fátylat borít egy lámpára. A félhomály megfelelt a céljának. Az elsötétülő ég újra az ölésre terelte a gondolatait.

Az elmúlt hat hét alatt, amit az utcán, hajléktalanként töltött, nem is nagyon gondolt másra. Órákon át mérlegelte magában, hogy vajon meg kell-e halnia ennek az embernek, vagy sem. A férfi halálán kívül minden mást nagyon gondosan megtervezett.

Kane alig kockáztatott. Okos ember így csinálja. Ha azt akarja, hogy ne leplezzék le, akkor óvatosnak kell lennie. Ezt már rég megtanulta. Ha a férfi életben marad, az kockázatos lehet. Mi van, ha valamikor véletlenül összefutnak valahol? Felismerné Kane-t? Képes lenne meglátni az összefüggéseket?

És ha megöli? Az ilyen feladat mindig rengeteg kockázattal jár.

De ezeket a kockázatokat Kane jól ismerte, és már számtalan alkalommal sikeresen elkerülte.

Egy postaszállító furgon húzódott a járdaszegély mellé, és pontosan Kane-nel szemben parkolt le. A sofőr, a postások egyenruháját viselő, negyvenes évei vége felé járó, testes férfi kiszállt. Pontos, mint az óramű. A postás tudomást sem vett az utcán fekvő Kane-ről, ahogy elment mellette, és a hátsó bejáraton keresztül belépett a bíróság épületébe. Nincs egy kis aprója a hajléktalan számára. Ma nincs. Az elmúlt hat hétben sem volt. Soha. És ugyanolyan óraműpontossággal, ahogy a postás elhaladt mellette, Kane megint eltűnődött azon, hogy megölje-e, vagy sem.

Tizenkét perce volt rá, hogy eldöntse.

A postást Eltonnak hívták. Felesége volt és két tini gyereke. Elton hetente egyszer – amikor a felesége azt hitte, hogy kocogni megy – egy méregdrága kézműves csemege választékából lakmározott. Puhafedelű regényeket olvasott, amelyeket egy dolcsiért szedett össze egy kis üzletből a Tribeca negyedben, és csütörtök esténként prémmel bélelt papucsban vitte ki a kukát. Milyen érzés lenne végignézni, hogy meghal?

Joshua Kane élvezettel szemlélte, amikor mások különböző érzelmeket éltek át. A veszteség, gyász és félelem megfigyelése számára volt olyan részegítő és örömteli, mint a világ legjobb kábítószerei.

Joshua Kane más volt, mint a többi ember. Páratlan!

Ránézett az órájára. Öt húsz.

Ideje megindulni.

Megvakarta a szakállát. Már egészen dús volt. Azon elmélkedve, hogy a mocsok és az izzadtság változtatott-e a színén, felkelt a kartonlapokról és kinyújtóztatta a derekát. A mozgástól megcsapta az orrát a saját szaga. Hat hete nem váltott alsót meg zoknit, nem is zuhanyozott. A bűztől elfogta a hányinger.

Valamivel el kellett terelnie a gondolatait a saját mosdatlanságáról. A lábánál egy penészes, felfordított baseballsapkában pár dollárnyi apró hevert.

Volt abban valami roppant kielégítő, ha az ember végigvitt egy küldetést. Ha az elképzelést pontosan úgy sikerült megvalósítani, ahogy az annak idején megfogant benne. Ennek ellenére Kane úgy gondolta, hogy izgalmas lenne belevinni egy kis véletlenszerűséget. Elton sosem tudja meg, hogy a sorsáról abban a pillanatban nem Kane, hanem egy feldobott érme döntött. A férfi fogott egy negyeddollárost, feldobta: fej vagy írás? Választott, aztán a kézfejére csapta az érmét. Amíg a pénz a lélegzete hideg párájában pörgött, Kane úgy határozott, hogy ha fej, akkor Elton meghal.

Lenézett a mocskos bőrön fényesen csillogó, újnak látszó negyeddollárosra, és elmosolyodott.

A leparkolt postafurgontól úgy három méterre állt egy hot dogos. Az árus egy magas, kabát nélküli férfit szolgált ki. Feltehetően óvadék ellenében szabadult, és most egy kis igazi étellel ünnepel. Az árus elvette a fickó két dollárját, és a stand aljára kitett táblára mutatott. A roston sült kolbászok képe mellett egy védőügyvéd hirdetését is kitették, rajta a telefonszámmal.

LETARTÓZTATTÁK? BŰNTETTEL VÁDOLJÁK? HÍVJA EDDIE FLYNNT!

A magas pacák harapott egyet a hot dogból, bólintott, és elment. Épp abban a pillanatban, amikor Elton három szürke, vászon postazsákot cipelve kijött a bíróságról.

Három zsák! Szóval jól gondolta!

Ma van a napja!

Elton rendszerint két, sőt, volt úgy, hogy csak egy zsákkal bukkant fel. De minden hatodik héten három zsákot hozott. Kane erre a harmadik zsákra várt.

Elton kinyitotta a furgon hátsó ajtaját, és belökte az első zsákot. Kane lassan közelített felé, jobb kezét előrenyújtotta.

A második zsák követte az elsőt.

Amikor Elton a harmadik zsák behajítására készült, Kane odarontott hozzá.

– Hé, haver! Van egy kis apród?

– Nincs – morrant Elton, és a harmadik zsákot is belökte a furgonba. Behajtotta a jobb oldali ajtót, aztán megragadta a bal oldalit, és pontosan úgy vágta be, mint aki nem a saját kocsijával jár. Az időzítés volt a lényeg. Kane gyorsan előretolta koldulásra nyújtott kezét, hogy hátha a tenyerébe dobnak egy kis aprót. Keze pontosan a furgon ajtajának útjába esett, és a bevágott ajtó egyenesen a karjára csapódott.

Kane tökéletesen időzített. Figyelte a fém hangját, ahogy belevágott a húsba, és összezúzta az útjába kerülő végtagot. Sérült karját megragadva felkiáltott, térdre rogyott, és közben leste, ahogy Elton a fejéhez kap, a szeme elkerekedik, az álla meg leesik a döbbenettől. Figyelembe véve, hogy milyen sebességgel és erővel vágta be az ajtót, és hogy mekkora súlya van egy ilyen fémpanelnek, nem sok kétség fért hozzá, hogy Kane karja eltörött. Ráadásul biztos, hogy csúf törést szenvedhetett. Többszörösen szilánkos törést! Súlyos traumát!

De Kane különleges ember volt. A mama is mindig ezt mondta neki. Újra felkiáltott. Úgy érezte, fontos, hogy jó kis színjátékot rendezzen. Az a legkevesebb, ha úgy tesz, mintha nagyon fájna a karja.

– Jézus isten! Vigyázz! Nem is láttam, hogy ott volt a kezed… Te… Rettentően sajnálom – hadarta Elton.

Sűrű bocsánatkérések közepette Kane mellé térdelt.

– Azt hiszem, eltört – nyögte Kane, holott tudta, hogy nem. Tíz éve a csontot szinte teljes egészében fémlapokkal, rudakkal és csavarokkal helyettesítették. Ami kevés csont még maradt a karjában, azt szinte páncél vette körbe.

– Basszus, basszus, basszus… – szitkozódott Elton szemével az utcát fürkészve, mert fogalma sem volt, hogy mit tegyen.

– Nem az én hibám volt, de kihívhatom a mentőket.

– Ne tedd, haver! Úgyse kezelnének. Bevinnének a balesetire, egész éjszakára otthagynának a hordágyon, reggel meg elküldenének. Nincs egészségbiztosításom. De van itt egy orvosi központ. Vagy tíz sarokra lehet. Ott a hajléktalanokat is kezelik. Oda vigyél! – kérte Kane.

– Azt nem lehet – felelte Elton.

– Micsoda?

– Tilos utasokat szállítanom a furgonban. Ha valaki meglátja, kirúgnak.

Kane megkönnyebbülten sóhajtott fel, hallván, hogy Elton milyen hűen betartja a postai dolgozók előírásait. Erre számított.

– Akkor tegyél be hátra. Ott senki se lát meg – javasolta.

Elton bebámult a rakodótérbe, aztán a nyitott ajtóra nézett.

– Nem is tudom…

– Nem lopok én el semmit, az isten szerelmére, meg se tudom mozdítani a karomat – győzködte Kane nagy nyögések között, és ép kezével finoman megtámasztotta a sérült végtagot.

– Na, jó – mondta Elton kis habozás után. De a postazsákok közelébe ne menj! Megegyeztünk?

– Megegyeztünk – felelte Kane.

Nagyot nyögött, amikor Elton összeszedte a járdáról, hangosan feljajdult, amikor úgy sejtette, hogy a sofőr keze túlságosan közel volt a sérült részhez, de hamarosan már a fémpadlón ült a furgon rakterében, és a kelet felé tartó kocsi rugózásával összhangban fájdalmas hangokat produkált. A rakodótér és a sofőrfülke között válaszfal volt, Elton nem is láthatta, és feltehetően nem is hallotta, de Kane úgy vélte, mindenképpen jobb, ha nyög. A tetőn elhelyezett hatvanszor hatvanas buboréküvegen keresztül némi gyér fény szűrődött be hozzá.

Alig hagyták el a bíróság épületét, amikor Kane előkapott egy dobozvágó szikét, és pillanatok alatt elvágta a törvényszékről származó három postazsákot lezáró, műanyag gyorskötözőket.

Az első zsákkal befuccsolt. Csupa szokásos boríték. A másodikban ugyanúgy.

A harmadikban volt a lényeg!

Ebben egészen másmilyen levelek voltak, mint az első kettőben, de mind egyforma. A borítékok alján vörös sáv húzódott, rajta fehér betűkkel ez állt: KÉSLEKEDÉS NÉLKÜL OLVASSA EL! FONTOS BÍRÓSÁGI IDÉZÉST TARTALMAZ!

De Kane nem nyitotta ki őket. Ehelyett az egész halmot szétteregette a furgon padlóján. Közben máris kiválogatta a nőknek címzetteket, ezeket visszarakta a zsákba. Fél perc múlva már csak hatvan, talán hetven boríték sorakozott előtte. Ötösével lefényképezte őket egy kis digitális fényképezőgéppel, amelyet aztán újra elrejtett a ruházatában. Később majd felnagyítja a képeket, hogy jól lássa a neveket és lakcímeket.

Feladatát bevégezve szépen visszatett mindent a zsákba, és mindhármat újra bekötözte a magával hozott gyorskötözőkkel. Ezeket nem volt nehéz beszerezni. A gyártmány ugyanaz, mint amit a törvényszék és a posta is használt.

Még maradt egy kis ideje, és Kane lábát kényelmesen elnyújtva nézegetni kezdte a gép képernyőjén a fotókat.

Ezek között meg fogja találni a tökéletes személyt. Ezt biztosan tudta. Érezte. Az izgalomtól még a szívverése is felgyorsult. Olyan volt, mintha a talpát elektromos ütés érte volna, amely egyenesen a mellkasáig futott.

A manhattani forgalom folytonos akadozása miatt beletelt egy kis idő, mire Kane rájött, hogy leparkoltak. Eltette a fényképezőgépet. Az ajtó kitárult. Kane keservesen szorongatta álsérült karját. Elton behajolt a rakodótérbe, és segítőkészen benyújtotta a kezét. „Törött” karját testéhez szorítva Kane kinyújtotta a másikat, és megragadta Elton kezét. Felállt. Hogy ez milyen könnyű lenne! És milyen gyors! Mindössze jól meg kellene vetnie a lábát, és húzni. Egy kis erőfeszítés, és a sofőr már benn is lenne. A dobozvágó szike egyetlen, olajozott mozdulattal behatolhatna a nyakába, és az állkapocs vonalát követve átvágná a nyaki verőeret.

Elton olyan óvatosan segítette ki Kane-t a furgonból, mintha üvegből lenne, és elkísérte az egészségügyi központig.

Az érme ugyanis írást mutatott. Kane nem fogja bántani Eltont.

Köszönetet mondott megmentőjének, és nézte, ahogy elhajt. Néhány perc múlva ő maga is elhagyta a rendelőt, és kilépett az utcára, hogy megnézze nem fordult-e meg a furgon, hogy a postás meggyőződjön, minden rendben van-e vele.

De a furgon eltűnt.

Aznap este, de már jóval később, a kocogáshoz beöltözött Elton kilépett kedvenc csemegeboltjából, egyik hóna alatt egy hatalmas sózott marhahúsos szendvics maradékával, a másik alatt meg egy élelmiszerrel teli barna papírzacskóval. Hirtelen egy magas, simára borotvált arcú, jól öltözött férfi bukkant fel előtte, és elállta az útját, úgyhogy Elton kénytelen volt megállni a sötétben, egy elromlott utcai lámpa alatt.

Joshua Kane kimondottan élvezte a fagyos estét, a kényelmes öltönyt és a tisztára sikált érzést.

– Még egyszer feldobtam a negyeddollárost – mondta.

Kane Elton arcába lőtt, aztán fürge léptekkel betért egy sötét sikátorba, és eltűnt. Az ilyen gyors és könnyű kivégzés sosem okozott nagy örömöt. Ideális esetben szívesen töltött volna még néhány napot Eltonnal, de erre most nem volt idő.

Még rengeteg dolga volt.

Hat héttel később
HÉTFŐ

ELSŐ FEJEZET

Egyetlen riporter sem ült mögöttem a tárgyalóterem padján. A karzaton sem ült senki. Egyetlen aggódó családtag sem volt jelen. Csak én, az ügyfelem, az ügyész, a bíró, a gyorsíró és egy jegyző. És el ne felejtsem a teremőrt, aki egy sarokban ülve, lopva a Yankees meccset nézte az okostelefonján.

A Center Street 100. szám alatt voltam, a manhattani büntetőbíróságon, a nyolcadik emelet egyik apró tárgyalótermében.

És azért nem volt ott senki, mert mindenki más leszarta az egész ügyet. Ami azt illeti még az ügyész sem volt kíváncsi rá, a bíró pedig akkor veszítette el minden érdeklődését, amikor belenézett a vádba: Narkotikumok és drogfogyasztáshoz szükséges eszközök birtoklása. Az ügyész egész életét a kerületi ügyészségen húzta le, a neve Norman Folkes. Normnak hat hónapja volt a nyugdíjba vonulásig, és ez meg is látszott rajta. Az inge a nyakánál kigombolva, az öltönye úgy nézett ki, mintha Reagan elnöksége idején vette volna, és úgy tűnt, hogy az egyetlen tiszta dolog rajta a kétnapos borostája.

A tiszteletre méltó Cleveland Parks, az elnöklő bíró, arca olyan volt, mint egy leeresztett luftballon. A kezére támasztotta a fejét, és ültében előrehajolt.

– Meddig kell még várnunk, Mr. Folkes? – kérdezte Parks bíró.

Norm az órájára nézett és vállat vont.

– Elnézést kérek, tisztelt bíró úr. Most már bármelyik pillanatban itt lehet.

Az jegyzőnő megzörgette maga előtt a papírjait. A csönd újra rátelepedett a teremre.

– Mr. Folkes, engedje meg, hogy a rend kedvéért megjegyezzem, maga rendkívül tapasztalt ügyész, és feltételezem, tisztában van vele, hogy semmi sem idegesít jobban, mint a késés – szólalt meg a bíró.

Norm bólintott. Megint elnézést kért, tágított egyet a gallérján, és Parks bíró arca lassú színváltozásnak indult. Minél tovább kellett tétlenül várakoznia, annál vörösebbé vált. Egyébként ez volt a legerősebb érzelemnyilvánítás, amire Parks részéről számíthattunk. Soha nem emelte fel a hangját, soha nem tett fenyegető mozdulatokat, csak ült, és magában füstölgött. Közismert volt, hogy mennyire gyűlöli a lustaságot.

Az ügyfelem – egy ötvenöt éves volt prosti, bizonyos Jean Marie – a fülemhez hajolt.

– Eddie, mi lesz, ha a zsaru nem jön? – súgta.

– Jön – súgtam vissza.

Tudtam, hogy meg fog jönni. De azt is tudtam, hogy késni fog.

Erről én gondoskodtam.

De az ilyesmi csak akkor sikerül, ha Norm az ügyész. Két nappal ezelőtt beadtam az indítványt a vád elejtésére, de közvetlenül délután öt előtt, amikor a beosztásokat készítő hivatalnok már hazament. Hosszú évek gyakorlata alapján jól tudtam, hogy a hivatal mennyi idő alatt dolgozza fel az iratokat, és tűz ki egy tárgyalást. Az akták felhalmozódása miatt feltehetően a mai napnál hamarabb nem került volna ránk sor, és az irodában nagy kapkodás lehetett, hogy találjanak egy szabad tárgyalótermet. Az indítványozásokra rendszerint délután kettő körül kerül sor, de hogy melyik tárgyalóteremben, azt az ügyész is, és a védelem is csak pár órával korábban tudja meg. De ez nem is számított. Normnak egész délelőtt vádemelési tárgyalásokon kell részt vennie, és nekem is. Ilyenkor az a szokás, hogy az ember megkéri a jegyzőt, keresse meg a számítógépes rendszerben, melyik tárgyalóterembe vagyunk beosztva az indítvány meghallgatására. Amikor az ember megkapja a választ, és biztosan tudja, hogy hol lesz a tárgyalás, akkor fogja a mobilját, megcsörgeti a tanúját, és szól neki, hogy hova kell jönnie. Ezt mindenki így csinálná. Norm kivételével mindenki! Nincs mobilja. Nem hisz a mobilokban. Úgy véli, káros rádióhullámokat bocsátanak ki. Én külön ügyeltem rá, hogy a délelőtt folyamán, két vádemelési tárgyalás között megkeressem Normot, és megmondjam neki, melyik teremben leszünk délután. Norm arra hagyatkozik, hogy a tanúja ugyanazt teszi, mint amit ő tenne, ha nem árultam volna el neki a tárgyalótermünk számát. A tanújának a hirdetőtáblán kell megnéznie, hogy hol kell megjelennie.

A tábla a jegyzők irodájában, az ezres számú szobában található a törvényszék épületében. Odabenn, a büntetésük befizetésére várakozók között áll egy nagy fehér tábla, amelyre felírják, hogy aznap mely ügyeket és indítványozásokat tárgyaljuk. A tábla azért van, hogy a tanúk, zsaruk, kerületi ügyészek, joghallgatók, turisták, jogászok tudják, hogy egy adott időpontban éppen hol folyik tárgyalás. Az indítványozásom sorra kerülése előtt egy órával felmentem az ezres számú irodába, gondosan hátat fordítottam a jegyzőnek, megkerestem az indítványozásunkat a táblán, letöröltem a mellette álló tárgyalóterem-számot, és egy másikat írtam fel helyette. Egyszerű trükk. Közel sem olyan hosszadalmas és kockázatos vállalkozás, mint amilyeneket tíz évvel ezelőtt, még szélhámos koromban vittem véghez. Mióta jogász vagyok, néha megengedem magamnak, hogy a régi módszerekhez folyamodjak.

Tudván, hogy mennyi ideig kell várni itt a liftre, úgy saccoltam, hogy Norm tanúja legalább tíz percet fog késni.

Mike Granger detektív húszperces késéssel lépett be a tárgyalóterembe. Meg sem fordultam, amikor meghallottam, hogy nyílik mögöttem az ajtó. Csak figyeltem, hogy Granger cipője majdnem olyan gyorsan kopog a járólappal burkolt padlón, mint amilyen gyorsan Parks bíró ujjai dobolnak az íróasztalon. Aztán még több lépésre lettem figyelmes! Erre már megfordultam.

Granger mögött egy drága öltönyt viselő, középkorú pasas jött, és leült az egyik hátsó sorba. Tévedhetetlenül felismerhető volt. A lazán hulló szőke haj, a fogpasztareklám fehérségű fogsor, és a sápadt, irodakukacszínű bőr. Rudy Carp az a fajta ügyvéd volt, aki hónapokon át küzdött a tárgyalásokon az éjszakai hírműsorok kamerái előtt, bírósági tévéműsorokban szerepelt, az arca magazinok címlapján virított, és mindehhez meg is volt a megfelelő tárgyalási készsége. A sztárok hivatalos védőügyvédje.

Soha életemben nem találkoztam vele személyesen. Nem egyforma körökben mozogtunk. Rudy évente kétszer a Fehér Házban vacsorázott. Harry Ford bíró és én meg havonta egyszer megittunk egy kis olcsó whiskyt. Volt idő, amikor hagytam, hogy az ital úrrá legyen rajtam. Ma már nem. Havonta egyszer iszom. És két pohárnál akkor sem többet. Uralkodom magamon.

Rudy felém intett. Megfordultam, és láttam, hogy a bíró Granger nyomozóra mered. Amikor újra hátrafordultam, Rudy megint intett. Csak akkor jöttem rá, hogy nekem integet. Visszaintettem, aztán újra előre fordultam, és igyekeztem az ügyre koncentrálni. Ha az életem múlik rajta, sem tudtam rájönni, hogy mi a fenét keres Rudy a tárgyalásomon.

– Kedves magától, hogy csatlakozik hozzánk, nyomozó úr – szólalt meg Parks bíró.

Mike Granger minden ízében maga volt a megtestesült New York-i veterán zsaru. Peckesen járt, levette az oldalfegyverét, kiköpte a rágógumiját, és a lapos pisztolytáskára tapasztotta, amit aztán az ügyész asztala alá tett. A bíróság épületébe tilos volt fegyverrel bejönni. A bűnüldöző szervek tagjainak elvileg a biztonsági őrnél kellene hagyniuk a pisztolyukat. A bírósági hivatalnokok általában a veterán zsarukat hagyták kibújni a szabály alól, de a veteránok tudták, hogy a tanúk emelvényére még nekik is tilos felvinni a fegyvert.

Granger megpróbálta elmagyarázni, hogy miért késett. Parks bíró egyetlen fejrázással leállította. Majd az emelvényen beszélhet.

Jean Marie felsóhajtott mellettem. Szőkített hajának fekete töve már kezdett lenőni, és az ujjai reszkettek, ahogy eltakarta a száját.

– Ne izgulj! Már megmondtam, hogy nem fognak bezárni – súgtam neki.

Új, fekete nadrágkosztümöt vett fel a tárgyalásra. Jól is nézett ki benne. Megnövelte az önbizalmát.

Míg én megpróbáltam egy kis lelket önteni Jeanbe, Norm megkezdte a műsort, és felszólította Grangert, hogy lépjen a tanúk emelvényére. A rendőr letetette az esküt, és Norm végigvette vele Jean elfogatásának legfontosabb részleteit.

A 37th Street és a Lexington Avenue kereszteződésénél járt, amikor meglátta Jeant, ahogy egy masszázsszalon előtt ácsorgott, a kezében egy zacskóval. Granger tudta, hogy bűnügyi nyilvántartásban volt bizonyos korábbi ügyek miatt. Kiszállt a járőrkocsiból, és Jeanhez ment. Bemutatkozott, és megmutatta neki a nyomozói jelvényét. Állítása szerint ekkor tűnt fel neki, hogy a nő barna papírszatyra legtetején drogfogyasztáshoz szükséges eszközt pillantott meg.

– Milyen drogfogyasztáshoz szükséges eszközről volt szó? – kérdezte Norm.

– Szívószálról. Megszokott dolog, hogy a kábszerfüggők ezzel szippantják fel a narkotikumokat. Kristálytisztán láttam, ahogy kiállt a zacskóból.

Parks bíró nem lepődött meg, de azért mégis olyan képet vágott. Mert akármilyen hihetetlen is, de az elmúlt hat hónapban vagy fél tucat fiatal afroamerikai polgárt tartóztattak le és tartottak fogva a New York-i rendőrségen drogfogyasztáshoz szükséges eszköz birtoklása vádjával, pusztán azért, mert szívószál volt a birtokukban. Rendszerint valamilyen üdítőitalos pohár tetejébe döfve.

– Mit tett ezután? – kérdezte Norm.

– Számomra a drogfogyasztáshoz szükséges eszköz jelenléte egy személynél nyomós okot jelent. Ms. Marie már szerepel a nyilvántartásunkban kábítószerrel kapcsolatos bűncselekmények miatt, ezért átkutattam a nála lévő, füles papírtáskát, és kábítószert találtam benne. Öt kis csomag marihuánát a szatyor alján. Ezért letartóztattam.

Úgy nézett ki, hogy Jean dutyiba kerül. Ez már a második kábítószerrel kapcsolatos bűncselekménye tizenkét hónap leforgása alatt. Ezúttal próbaidőt se fog kapni. Feltehetően két-három évet vernek rá. Sőt, eszembe jutott, hogy ezért a szabálysértésért egy kis büntetést már le is húzott. Elfogatása után három hetet töltött rács mögött, mire végre szereztem egy óvadékhitelezőt, aki megírta a hitellevelet az óvadékhoz.

Én is kikérdeztem Jeant a lebukásról. És elmondta, hogy hogyan volt. Jean mindig elmondja nekem az igazat. Granger nyomozó úr azért gurult mellé, mert egy kis szabadfogású akcióra számított a kocsija hátsó ülésén. Jean megmondta neki, hogy már felhagyott az iparral. Erre Granger kiszállt, kikapta a kezéből a papírzacskót, és amikor meglátta benne a füvet, egyből hangot változtatott. Kijelentette, hogy tizenöt százalékos részesedést követel minden üzletéből, különben ott helyben letartóztatja.

Jean erre azt felelte, hogy már így is fejenként tíz százalékot fizet a 17. kerület két járőrének, de ezek szerint nemigen éri meg az a sáp. A másik két zsaru jól ismerte Jeant, és nem került nagy megerőltetésükbe, hogy szemet hunyjanak. Előélete ellenére Jean igazi hazafi volt. Kizárólag és száz százalékban hazai termesztésű marihuánát árult, egyenesen az állami engedéllyel rendelkező washingtoni termesztőktől. Jean legtöbb kuncsaftja idős ember volt, a füvet köszvényes fájdalmaik vagy a zöld hályog miatti aggodalom enyhítésére szívták. Törzsvendégek voltak, és tisztes polgárok. Jean elküldte Grangert a fenébe, a zsaru meg erre elkapta, és kitalálta ezt a mesét.

Természetesen ebből semmit sem tudtam bizonyítani a bíróságon. Meg se próbáltam.

Ahogy Norm leült, én felálltam, megköszörültem a torkom és megigazítottam a nyakkendőmet. Kisterpeszt vettem fel, ittam egy korty vizet, és megacéloztam magam. Azt a hatást keltettem, mint aki igazi kényelembe helyezi magát, mint aki arra készül, hogy vagy két órán át fogja nyaggatni Grangert. Felvettem az asztalomon heverő dossziéból egy papírlapot, és feltettem az első kérdést.

– Nyomozó úr, vallomásában azt állítja, hogy a vádlott a papírtasakot a jobb kezében tartotta. Tudjuk, hogy egy nagy méretű, barna papírzacskóról van szó. Az ilyet nem könnyű egy kézben tartani. Feltételezem, hogy a vádlott a fülénél fogva vitte.

Granger úgy nézett rám, mintha banális, idióta kérdésekkel akarnám rabolni a drága idejét. Bólintott, és a szája sarkában kis mosoly jelent meg.

– Úgy van, a fülénél fogva tartotta – jelentette ki. Aztán magabiztosan az ügyészi asztal felé nézett, hogy lássák, ezt elintézte. Látszott, hogy amikor a mai tárgyalásra készültek, Norm és Granger alaposan kivesézhették a szívószálak törvényes használatának kérdését. Granger bő mellénnyel várt. Arra számított, hogy nagy vitába kell szállnia velem a szívószál miatt arról, hogy miként bizonyítható, hogy nem csak egyszerűen egy üdítőitalhoz tartozott, bla-bla-bla.

Ekkor szó nélkül leültem. Az első kérdésem egyben az utolsó is volt.

Láttam, hogy Granger gyanakodva méreget, mint aki azon töpreng, hogy zsebmetszés áldozata lett-e, de nem egészen biztos benne. Norm is kijelentette, hogy nem kíván keresztkérdéseket feltenni a tanúnak. Granger nyomozó elhagyta a tanúk emelvényét, én pedig felkértem Normot, hogy bemutathassak három tárgyi bizonyítékot.

– Tisztelt bíró úr, az első számú tárgyi bizonyíték ebben az ügyben a papírtasak. Ez a füles tasak – mutattam fel a lezárt, átlátszó műanyag zacskót, amelyben jól látható volt a barna papírszatyor, rajta a McDonald’s logója. Lehajoltam, és felvettem a saját mekis szatyromat. Feltartottam, hogy összehasonlíthassuk a kettőt.

– Ez a két papírszatyor tökéletesen megegyezik egymással. Ez itt ötven centi mély. Ma reggel kaptam, a reggelimmel együtt – folytattam.

Aztán letettem a zacskókat, és feltartottam a második bizonyítékot.

– Itt látható a tasak tartalma, amelyet ügyfelemtől letartóztatásakor elkoboztak. Ez a második tárgyi bizonyíték.

A lezárt műanyag zacskóban öt kis tekercs marihuána lapult. Az öt együtt sem tudna megtölteni egy müzlistányérkát.

– A harmadik tárgy pedig a McDonald’s szívószála. Ez a szívószál húsz centiméter hosszú – mondtam, miközben feltartottam. – Ma reggel vettem egy pontosan ugyanilyet. – Felemeltem a sajátomat is, aztán letettem az asztalomra.

A füvet beleraktam a saját mekis szatyromba, és a bíró felé tartottam. Aztán fogtam a szívószálat, és belepottyantottam a zacskóba, míg a másik kezemmel a fülénél fogva tartottam.

A szívószál azonnal eltűnt a szemünk elől.

A szatyrot átnyújtottam a bírónak. A bíró ránézett, kivette a szívószálat, aztán maga is belepottyantotta a szatyorba. Ezt még néhányszor megismételte, sőt, egyszer megpróbálta a füves zacskók tetején is egyensúlyozni. Akármit csinált, a szívószál jó tíz-tizenkét centire mindig a papírszatyor pereme alatt maradt. Tudtam, mert magam is sokszor kipróbáltam.

– Tisztelt bíró úr, természetesen a bírósági gyorsíró jegyzetei érvényesek, de az én jegyzeteim szerint Granger nyomozó a tanúvallomásában ezt állította: Kristálytisztán láttam, ahogy kiállt a zacskóból. A védelem elismeri, hogy a szívószál valóban látható a zacskó pereme fölött, amennyiben a zacskót alul megtámasztva tartják kézben. Mindazonáltal Granger nyomozó maga is megerősítette a tanúvallomásában, hogy ügyfelem a fülénél fogva tartotta a kezében a szatyrot. Tisztelt bíró úr, ez az utolsó szavam.

Parks bíró felemelte a kezét. Eleget hallott. Ültében kissé elfordult, és Normnak szentelte a figyelmét.

– Mr. Folkes, megvizsgáltam a papírtáskát, a szívószálat és a szatyor tartalmát, amely annak az alján helyezkedik el. Nem győződtem meg arról, hogy Granger nyomozó valóban láthatta a kiemelkedő szívószálat. Ezek alapján nem volt nyomós oka a vádlott holmijának átkutatására, következésképp az így szerzett bizonyíték elfogadhatatlan. Beleértve a szívószálat is. Enyhén szólva nyugtalanítónak tartom a rendőrség köreiben mostanság jelentkező tendenciát, miszerint a szívószálat és egyéb ártalmatlan tárgyakat azonnal drogfogyasztáshoz szükséges eszközöknek nyilvánítanak. Akárhogy áll is a dolog, önnek nincs bizonyítéka a letartóztatás indoklására, ezért az összes vádat elejtem. Biztos vagyok benne, hogy még bőségesen van mondanivalója számomra, Mr. Folkes, de semmi értelme. Attól tartok mindezzel piszkosul elkésett.

Jean átölelte a nyakamat, és ezzel majdnem megfojtott. Gyengéden megpaskoltam a karját, és elengedett. Ha majd megkapja a számlámat, valószínűleg már nem lesz olyan nagy kedve ölelgetni. A bíró meg a kísérete felállt, és elhagyták a tárgyalótermet.

Granger kiviharzott, de elmentében még pisztolylövést utánzó gesztust irányzott felém. Nem zavart, hozzászoktam már az ilyenekhez.

– Mikorra tervezed a fellebbezést? – kérdeztem Normtól.

– Én aztán semmikorra – felelte. – Granger rendszerint nem foglalkozik az ilyen kis piti bűnözőkkel, mint az ügyfeled. Valószínűleg más oka van ennek az elfogatásnak, olyasmi, amit mi sosem tudunk meg.

Norm összeszedte a cuccát, és az ügyfelem nyomában elhagyta a termet. Már csak én és Rudy Carp maradtunk hátra. Rudy szemmel láthatóan őszinte mosollyal tapsolt.

Aztán felállt.

– Gratulálok… ez aztán… hatásos volt. Szánna rám öt percet?

– Miért?

– Meg akarom kérdezni, hogy hajlandó lenne-e társügyvédként részt venni a legnagyobb gyilkossági tárgyaláson, amit ez a város valaha is látott.