A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Hewitt: The Secrets We Keep, 2018

Fordította

LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Copyright © Kate Hewitt, 2018

First published in Great Britain in 2018
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-39-2

Ajánlás

A gyermekeimnek: Caroline-nak, Ellennek, Teddynek, Annának és Charlotte-nak.

Remélem, tudjátok, hogy nagyon szeretlek titeket: pont ilyennek, amilyenek vagytok.

Szeretettel, Anya.

Előszó

Olyan néma vagy, olyan mozdulatlan. Alig hallom a szuszogásod, és szerintem nem is tudnám, hogy még lélegzel, ha nem látnám a mellkasod alig észrevehető emelkedését és süllyedését a keményített kórházi lepedő alatt. Azt is csak akkor, ha odahajolok és figyelem, mert kétségbeesetten szükségem van valami jelre, hogy még mindig itt vagy, hogy kitartasz annak ellenére, amit az orvosok mondanak, ahogyan mind a fejüket rázzák.

Olyan gyorsan történt minden – az elmosódott események, a vér, a kiáltás és a döbbenet. Sokkban voltam. A fejem még mindig kavarog, alig tudom elhinni, hogy ez történt az én gyerekemmel. És tudom, ha a gondolataim lecsillapodnak, helyükbe lép majd a bűntudat és a rémület. Ez mind az én hibám. Nem menekülhetek el a szörnyű tudattól, hogy megakadályozhattam volna, ha láttam volna előre… hogy vigyázhattam volna rád, de nem tettem.

Körülöttem csendes a kórház, az éjszaka hosszú és magányos órái lassan telnek, mialatt az ítéletet várom. Az orvosok azt mondták, hamarosan többet tudnak… hogy vajon felébredsz-e vagy sem. Hogy túléled-e.

Téged nézlek, és azt kívánom, bárcsak kinyitnád a szemed. Szeretném, ha álmosan elmosolyodnál, miközben a szemedben megjelenik a felismerés. Vágyom erre a kimondhatatlan megkönnyebbülésre, mert nem tudom elviselni a gondolatot, hogy talán nem leszel jól, hogy csak egy pillanat volt az egész, egy pillanat, amikor nem figyeltem oda, nem láttam.

Mert bármivel is próbálom győzködni magam most, biztos vagyok benne, teljesen biztos, hogy ha elég erős lettem volna, képes lettem volna megakadályozni, hogy ez megtörténjen. Bárcsak más ember lettem volna!

ELSŐ FEJEZET

Tessa

6 héttel korábban

– Mindjárt ott vagyunk.

Ide-oda forgatom a fejem, egy pillanatra leveszem a szemem a kanyargós útról, hogy reményeim szerint biztatóan rámosolyogjak Benre és Katherine-re. Ben még csak rám sem néz – a tekintete, mint mindig, a tabletjére tapad –, Katherine pedig az ablakon bámul kifelé, egy hajtincset csavargat az ujja körül. Már most unottak mindketten, pedig még szinte el sem kezdődött a nyaralásunk.

Visszafordítom a tekintetem az útra, nem tudom, hogy a gyomrom az izgatottságtól vagy a félelemtől rándul-e görcsbe. Megcsinálom. Tényleg megcsinálom. Három hónap távol a várostól, távol Kyle-tól, távol a már elviselhetetlen élettől. Három hónap egyedül a gyerekekkel New York állam északi részén, a vadonban. Újra megtalálhatom az utat hozzájuk és magamhoz, habár nem is tudom, hogy gondolhattam még márciusban, hogy ez jó ötlet. Pedig tényleg az. Muszáj, hogy az legyen, mert ez az egyetlen, amit ki tudtam találni.

Már több mint egy órája autózunk Syracuse-ból, ahol átvettük a nyárra bérelt autónkat, miután vonattal megérkeztünk New Yorkból. Kanyargós vidéki utakon járunk, a hatalmas szántóföldeket kis erdők – milyen fák ezek?, tölgy?, juhar? – vagy egy-egy épület váltja fel –, hosszú, alacsony, fészerszerű pajták, ahol traktoralkatrészeket, motorcsónakokat vagy takarmányt lehet kapni.

Még nem láttam azokat az aranyos kis régiségboltokat és helyi borászatokat, amikről álmodoztam, de biztosan hamarosan feltűnnek azok is. Elvégre ez itt a Finger Lakes, vagyis az Ujj-tavak vidéke, közismert turistacélpont, még ha a legtöbb New York-i számára pont olyan vonzó, mint a Déli-sark.

Ben hirtelen félredobja a tabletet, és az ablakhoz nyomja az orrát. Katherine ingerülten jajdul fel, mert a készülék megüti a lábát.

– Anya, ott van egy paintballpálya! Elmehetünk? Kérlek! Most?

Elképzelem, ahogy a kilencéves fiam szétlő festékpatronokkal, üres tekintettel nézek rá.

– Most nem, Ben, a házunkhoz megyünk, de talán majd később. Meglátjuk.

Ben teátrálisan felnyög, majd rugdosni kezdi az ülésem hátulját. Katherine visszadobja neki a tabletet, civakodni kezdenek. Mielőtt még annyit mondhatnék, hogy „Hé, hagyjátok abba!”, Katherine már sír, Ben pedig újra a tableten játszik. Ha nem vezetnék, most behunynám a szemem. Ez a nyár nagyon jó lesz, emlékeztetem magam. Tényleg. Muszáj, hogy az legyen.

Az út két oldalán sorakozó fák mintha egyre közelebb jönnének a kocsihoz, ahogy haladunk előre. Mivel az elmúlt húsz évben New Yorkban laktam, nem vagyok hozzászokva a vezetéshez, talán egy kicsit túlságosan is óvatos vagyok. Legalább egy tucat platós teherautó és terepjáró előzött meg, két sofőr még be is mutatott nekünk, de nem számít. Majd csak odaérünk.

És akkor mi lesz?

Még nem tudom, hogy alakul ez az egész, hogyan fog minden megváltozni. Csak azt tudom, hogy nem bírtam volna még egy napot elviselni Brooklynban, ahol szellemnek éreztem magam a saját életemben, a vállamat nyomó terhektől már alig kaptam levegőt – Katherine barátságtalan félénksége, Ben hangos féktelensége, Kyle súlyos hallgatása és a mindent átható, sűrű és mérgező feszültség miatt. Néha észrevettem, hogy Kyle összehúzott szemmel és lebiggyesztett ajakkal néz engem, és éreztem, hogy borzongás fut végig a testemen. Mi történt, hogy a férjem ilyen tekintettel néz rám, a feleségére?

Így legalább nem lesznek homlokukat ráncoló tanárok, akik megbüntetik Bent, mert túl durván viselkedik. Nem lesznek olyan osztálybulik, ahová egyedül csak Katherine-t nem hívják meg. Nem lesznek önelégült anyák az iskolai játszótéren, akik ravaszul forgatják a szemüket, amikor azt hiszik, hogy nem látom.

És nem lesz itt Kyle. Ez a legnagyobb megkönnyebbülés. Nem lesznek némán vádaskodó tekintetek, elfojtott sóhajok és a végtelen feszültség, amitől úgy érzem, mintha folyton valami rosszat csinálnék, csak nem tudom, hogy mit, és félek megkérdezni.

A legjobb és egyben kizárólagos megoldásnak az tűnt, ha elmenekülök mindez elől. Ezért az interneten kibéreltem az első helyet a nyárra, amit találtam, és meg tudtam fizetni: a Fenyő Házikót a Finger Lakes egyik tavának a partján. Három hónap távol Brooklyntól, a gyerekek iskolájától… és a férjemtől.

Olyan helyet akartam, ahol félretesszük a kütyüket, elengedjük az aggodalmat és a félelmeket, ahol újra egymásra találunk a grillezések, éjszakai fürdőzések és… és más egyebek közben. Gondolatban valami ködös, boldog időszakot képzeltem el hármunknak. Kyle sohasem szerepelt a képzeletbeli idillben. Most viszont, hogy a valóságban is közeledünk a nyári vakációnk helyszínére, már nem vagyok biztos benne, hogy is fog kinézni ez a nyár, vagy ami még fontosabb, hogyan fogom mindezt megvalósítani.

Azóta ilyen érzések foglalkoztatnak, amióta elveszítettem az édesanyámat. Úgy érzem, mintha a halála óta csak sodródnék. Még mindig nem találtam meg azt, ami visszahúzna a valóságba, amitől újra megtalálom a hangot a gyerekeimmel, akik – időnként úgy érzem – elképesztően távol kerültek tőlem. Ha az anyukám még mindig élne, megmutatná, hogyan csináljam, ebben biztos vagyok. Nevetne, megölelne, és azt mondaná, hogy ne aggódjak annyit. Emlékeztetne a saját gyerekkoromra, hogy milyen szeszélyes és lehetetlen voltam tizenegy évesen, hogy engem sem hívtak meg erre vagy arra a születésnapi bulira. Történeteket mesélne, amiket már elfelejtettem, mert arra volt szükségem, hogy az anyukám mondja el nekem őket újra, hogy a saját múltamhoz kössön, és ezzel segíthessek Katherine-nek boldogulni a jelenben.

– Mikor érünk oda? – kérdezi Ben, miközben megint belerúg az ülésem hátuljába, amitől felkiáltok.

– Hamarosan.

Mintha a válaszom lenne a varázsszó, hirtelen kiérünk a sűrű erdőből egy nyílt útra, és megpillantjuk a hatalmas, csillogó tavat magunk előtt. Lefékezek, majdnem megállok a kocsival, hogy befogadjam ezt a csodálatos látványt… a végtelen kék eget odafent, a nap csillogását, hogy a világ tele van ígéretekkel, mint egy képeslap, hogy ilyen is lehet az élet. Ben és Katherine egyáltalán nincsenek így elragadtatva a látványtól, ezért pillanatnyi ámuldozás után továbbmegyek.

Haladunk a keskeny úton a tó mellett, pompás, hosszan elterülő rönkházakat látok, háromszintes tóparti villákat, saját csónakházzal és stéggel, hatalmas épületeket barátságos terasszal, amelyeken amerikai zászló leng, és fa napozószékek állnak elszórva a bársonyos füvön. Úgy néz ki, mintha az Eddie Bauer vagy az Abercrombie&Fitch katalógusba fotózták volna a tájat.

Ostoba módon elképzelem, hogy mi is egy ilyen házat béreltünk ki, bár láttam képeket a mienkről, elolvastam a leírást három hónappal ezelőtt, és tudom, hogy egyáltalán nem úgy néz ki, mint ezek az álomotthonok.

Mi egy két hálószobás farmházat bérelünk, és csupán nyolcméternyi tópart tartozik hozzá. A konyhája és a fürdőszobája a hetvenes években készült, avokádózöld, a teraszt beépítették, és néhány kopott fonott szék áll rajta. Csak ezt engedhetjük meg magunknak, még ezt is csak alig, de legalább a miénk lesz.

Kyle motyogott valamit arról, hogy ez csak pénzkidobás, és szerinte egyáltalán nem is kellene elmennünk, majd olyan sötét tekintettel nézett rám, amit nem tudtam értelmezni, és úgy döntöttem, nem is akarom. Örülök, hogy egy időre elszakadok tőle… most azonban, hogy itt vagyunk, hirtelen aggodalommal tölt el a dolog. Tényleg jól döntöttem, hogy magára hagytam a férjem majdnem három teljes hónapra? Hogy otthagytam az életemet?

– Melyik a miénk? – kérdezi Katherine, amikor elmegyünk egy háromszintes palota mellett, amelynek barna zsindelyteteje és mesebeli kis tornyocskája van. A gyomrom még jobban összeszorul. Hogy lehet elkerülni a csalódást, ha majd meglátják a mi lepukkant nyaralónkat ezek után a pompázatos behemótok után? Nem így akartam kezdeni a nyaralásunkat… a remény helyett csalódással. Abból már kaptam eleget.

– Nézzük csak… – Figyelem a különböző házak előtti táblákat, játékos, kacskaringós feliratok olvashatók rajtuk, mintha mindegyik egy külön kis tündérmese bejárata lenne. Tíz Juharfa… Öböl Panoráma… Alkonyati Part… – Ó, itt is van. Fenyő Házikó.

A gyerekeim nem szólnak egy szót sem, amikor befordulok a kocsifeljáróként szolgáló földútra. A Fenyő Házikó a parttól hátrahúzódva áll, mintha szégyellné magát, ami a szomszédokat elnézve nem is meglepő. A szürkésbarna és olívazöld festék hosszú csíkokban hámlik róla több helyen is, megbújva áll a fölé tornyosuló épületek árnyékában. Az egyik egy óriási, gyönyörű, tóparti ház sötétkék zsindelytetővel és hatalmas terasszal, ami a több száz méter hosszú tópartig nyúlik. A második emeletéről panorámaablak néz a csillogó víztükörre.

A házunk másik oldalán, kicsit messzebb egy nagy telken elterülő, modern, fehér díszvakolattal bevont épület áll, három terasszal és a tóba nyúló mólóval, ahova egy csillogó, piros motorcsónakot kötöttek ki. Hogy a fenébe tudott életben maradni ez a szegény, kicsi, szánalmas Fenyő Házikó ilyen felvágós újgazdagok érkezése után is? Hirtelen védelmező szeretetet érzek iránta, csak azért, mert egyszerűen ott van, és az utolsó erejével is belekapaszkodik a reménybe. Kicsit úgy, mint én.

– Mit szóltok, bemenjünk? – kérdezem vidáman.

Katherine és Ben még mindig nem mozdul, és egyikük sem mond semmit, amikor kiszállok az autóból. Kinyújtózom, érzem, hogy fáj a hátam. A gyerekeimre nézek. Katherine egy hajtincset rágcsál, Ben megint a tabletjét nyomkodja, két hüvelykujja olyan sebesen repked a képernyő fölött, hogy szinte nem is látszik.

– Gyertek, srácok! – Nem tudom eltitkolni a hangomból az enyhe csalódottságot, hogy ilyen közömbösen viselkednek. – Menjünk, nézzük meg!

– Hadd fejezzem be ezt a szintet! – mordul fel Ben, mire valami elpattan bennem.

– Nem, Ben! – Feltépem a hátsó ajtót, benyúlok, és sikerül kikapnom a tabletet izzadt keze közül. Évek óta gyakorlom ezt a mozdulatot, habár bevallom, nem túl nagy a sikerszériám. – Most megyünk! Ezzel bármikor játszhatsz. – Habár, ha rajtam múlik, nem olyan sokszor.

Zsebre teszem a tabletet, és átsétálok a bozótos kis udvaron a ház repedt betontáblákból összeszerkesztett bejáratáig. Ajtócsapódást hallok mögöttem, ezek szerint a gyerekek úgy döntöttek, hogy követnek. Kihalászom a FedEx csomagból a kulcsot, néhány héttel ezelőtt kaptam meg, kinyitom az ajtót, és belépek a Fenyő Házikó küszöbén. Pislognom kell a félhomályban. A ház nevét adó fenyőfák az épület fölé hajolnak, ettől kicsit olyan érzésem támad, mintha egy barlangba léptem volna be. A levegő nyirkos és dohos is, de biztos vagyok benne, hogy kimegy, ha kinyitjuk az ablakokat.

– Szóval – mondom, és felkapcsolok néhány villanyt, mire fénybe borul a kis nappali, benne a narancssárga kanapé és egy fautánzat dohányzóasztal – nos, legalább tiszta.

Ben felhorkan, Katherine tétován áll az ajtóban, a szájából még mindig egy vékony hajtincs lóg ki, ferde szemmel nézi a nyári otthonunkat. Nem hibáztatom, de akkor is csalódott és szomorú vagyok. Azt szeretném, ha mindannyian izgatottan várnánk a nyarat.

Bemegyek a kis konyhába. A bútorok rétegelt bútorlapból készültek, a linóleum repedezett, de elszántan próbálom mindennek a jó oldalát látni. Szóval a ház lepukkant? Nagy ügy. A konyha úgy néz ki, mint valami elfelejtett gondolat, amit utólag építettek hozzá az egészhez, a hűtő furcsán zörög, jelezve, nem sokáig húzza már itt, ezen a földön, de ezek mind nem számítanak. Ránézek az ajtóra, amely a hátsó teraszra vezet. Az interneten lévő fényképpel ellentétben a terasz tele van mindenféle kacattal, ebben az állapotában használhatatlan.

Nagy levegőt veszek, és továbbra is ragaszkodom az optimizmushoz. Legtöbbször úgyis kint leszünk, élvezzük a partot, a napsütést, fürdünk a tóban. Nincs szükségünk profi konyhára vagy hatalmas szobákra.

– Egérkakit láttam a hálószobában – közli Ben a hátam mögül. Mosolyog, de látszik rajta, hogy undorodik. – Az ágyon. – Katherine erre halkan felsikolt, én is próbálok mosolyogni.

– Semmi baj, majd veszünk egérfogókat. – Meg pillecukrot a tábortűzhöz, szúnyogűző gyertyákat és pikniktakarókat. Igyekszem megőrizni a ködös illúziót, próbálom valóságossá tenni, idehozni azt az életet, amire mindig is vágytam, amit elképzeltem magamnak, ha majd egyszer gyerekeim lesznek. Az életet, ami biztosan egykor nekem is megadatott, még ha nem is bírnám felidézni azt az időszakot, amikor még másképp álltak a dolgok. Mielőtt az anyukám megbetegedett és meghalt. – Menjünk, nézzük meg a tavat!

Kilépek a házból, Ben és Katherine követnek. Elindulok az udvaron, és a bozótos földet lassan felváltja a homok, végül kiérek a partra. A Fenyő Házikó alig húsz méterre áll a tó partjától. Lerúgom a szandálomat, hagyom, hogy a hűvös víz a lábfejemet nyaldossa. A lábujjaim belevájom a kellemesen puha homokba, és érzem, hogy megfeszült tagjaim lassan kezdenek felengedni.

– Nézzétek! – mondom. Ben és Katherine tétován áll a parton, mintha a víz mérgező lenne. Városi gyerekek, semmi kétség. Széles mozdulattal körbemutatok a csillogó vízen, amely egészen a látóhatárig terjed. A másik oldalon örökzöld fák szegélyezik a partot, itt-ott néhány tóparti házat látni. Körülbelül ötven méterre tőlünk egy tutaj lebeg a vízen. – Hát nem csodálatos? Ezért jöttünk ide. Csak erre van szükségünk.

– Visszakaphatom a tabletemet? – kérdezi Ben néhány perc múlva, miközben a tornacipőjével a homokot rugdossa. Katherine leül, a térdét felhúzza a mellkasához, bánatosnak tűnik.

– Miért nem vesszük fel a fürdőruhánkat? Felavathatnánk a tavat egy mártózással.

Katherine bizonytalanul ráncolja az orrát.

– Felavatni…?

– Úgy értem, menjünk úszni! – Hirtelen pánikhoz hasonló érzés lesz úrrá rajtam, és elszántan próbálom emlékezetessé varázsolni ezt a pillanatot. – Miért is ne? Csináljuk meg! Most azonnal!

Ben és Katherine értetlenül bámulnak, ahogy visszasietek a kocsihoz. Kinyitom a csomagtartót, kiveszem a bőröndjeinket, és ott helyben, a földön kinyitom őket.

– Anya! – Katherine egyszerre van lenyűgözve és feldúlva. Néhány fehérneműje kiesik a földre, ezeket gyorsan felkapkodja. Szörnyen kínosan érzi magát, habár senki sem látja.

– Tessék! – Odahajítom neki a halvány rózsaszín fürdőruhát, amit előző héten vettünk a Targetben, és el is találom vele a mellkasa közepét. – Tessék, itt a tied is! – Bennek odadobom a kék-fehér csíkos úszónadrágot, majd kiveszem az én szegényes, megfakult tankinimet is. Nem nagy meglepetés, de idén nem találtam olyan fürdőruhát, ami tetszene. A hasamról nem fog eltűnni magától az a plusz öt kiló, akárhogy áltatom magam. Mégsem akartam új fürdőruhát venni, és bevallani, hogy vesztettem. Ami azt illeti, mostanáig nem is láttam semmi értelmét.

A házban öltözünk át. Katherine bezárkózik a hálószobába, és felsikít, amikor Ben megrángatja a kilincset. Az utóbbi néhány hónapban egyre szégyenlősebb lett, takargatja nőiesedő testét, Ben pedig folyamatosan gyötri emiatt. Rászólok, hogy hagyja abba, és én is belepréselem magam a tankinibe a miniatűr fürdőszobában. Közben igyekszem nem belenézni a homályos tükörbe a mosdókagyló fölött, mert tudom, mit látnék: göndör hajat, igencsak elburjánzott szemöldököt, és egy olyan testet, ami – ahogy Ben egyszer kedvesen megjegyezte, amikor megnyomkodta a hasamat – leginkább egy nagy adag kenyértésztára emlékeztet.

Kilépünk a házból, mindegyikünk úgy érzi magát, mint egy bábját épp levetett, félénk pillangó. Hunyorgunk a napfényben, szégyenlősen, félig csupaszon. Legalábbis Katherine meg én. Ben hangos csatakiáltást hallat, és a tó felé rohan, majd újra elkiáltja magát, amikor a lába beleér a vízbe.

– Ez hideg!

– Majd hozzászoksz.

Eltúlzott mozdulattal megborzong, mire felnevetek. Erről álmodoztam. Erre van szükségünk. Ben belegázol a sekély vízbe, levetkőzi magáról a városi félénkséget, Katherine azonban úgy áll a parton, mint egy riadt kiscsikó.

Ránézek, és most sem tudom, hogy valójában mire gondol, vagy mit érez. Az elsőszülött gyermekem, az egyetlen lányom nagyon régóta igazi rejtély számomra, és önkéntelenül is úgy érzem, ez az én hibám. Ha Katherine-ről van szó, hol vannak az anyai ösztöneim? Hol voltak valaha is? Mindig is úgy éreztem, mintha nyúlnánk egymás felé, de folyton elvétenénk, és ahogy teltek az évek, egyre jobban eltávolodtunk egymástól.

– Gyere be, Katherine! – mondom, reményeim szerint csalogató hangon. – Nem olyan hideg.

A lányom nem is felel, inkább elfordítja a tekintetét, amitől elszomorodom, habár próbálom nem kimutatni. Úgy érzem, mindig is ilyen volt a kapcsolat közöttük, egészen csecsemőkorától kezdve, amikor nem volt hajlandó szopni, bármennyire is próbáltam mellre tenni. Később meg síri csendben maradt, még totyogós korában is, amikor lehorzsolta a térdét, és a könnyei az arcára száradtak.

Néha jobban szeretem Ben mániákus energiáját Katherine óvatos hallgatásával szemben. Most is, mint mindig, nem tudom, hogyan kezeljem. Csalódott vagyok, és folyton elszomorít, a legrosszabb pedig az, hogy szerintem ő is tudja ezt, bármennyire próbálom titkolni előle.

Ben megtöri a pillanatot azzal, hogy lefröcsköl, pedig bármit is mondtam, tényleg nagyon hideg a víz.

– Ben! – kiáltok fel, félig nevetek, félig szidom.

Vigyorog, és újra lelocsol. Katherine még mindig a parton van, a nyirkos homokban ül, a térdét a mellkasához szorítja.

Miközben Ben pancsol, én a hátamra fordulva lebegek a vízen, és felnézek az azúrkék égre. A világ elhalványul körülöttem, semmi sem marad belőle, csak ez a napsütötte pillanat. Nem fogok a gyerekeim miatt aggódni, vagy azon, mivel töltjük majd ezt a három hónapot, és nem gondolok arra, hogy fel kellene hívnom Kyle-t, habár rettegek az újabb feszült párbeszédtől. Egyszerűen csak kitisztítom a fejem, és élvezem ezt a tökéletesen békés pillanatot, a lehetőségek ígéretét, ami még mindig végtelennek és ragyogónak tűnik.

Hirtelen furcsa, bizsergető érzés fog el, érzem, hogy valami megváltozik, habár semmi más nem utal rá. Szerintem még egy hangot sem hallottam, ennek ellenére felállok, a lábam a tó aljára teszem, a víz a vállamig ér, és már nem olyan kellemes. A lábamhoz súrlódik valami nyálkás dolog, elrántom onnan.

Kipislogom a vizet a szememből, és megpillantok egy kislányt, aki csípőre tett kézzel áll a tó partján. Nyolc- vagy kilencéves lehet, a haja fényes szőke, elegáns apródfrizurára vágva, a szeme elképesztően szikrázó kék. Apró, madzagos bikinit visel, nem illik tömzsi kis testére.

– Ez a mi strandunk – közli.

Ben és Katherine némán bámulnak. Én elindulok kifelé a partra.

– Tessék? – kérdezem, azon a vidám, anyukás hangon, amely egyszerre barátságos és tekintélyt parancsoló.

A kislány még csak meg se rezzen.

– Ez a mi strandunk. – Az egyik kezét leveszi a csípőjéről, és a távolban álló, hatalmas, kékzsindelyes házra mutat. Hát persze, hogy ott lakik. – Százötven méter hosszú partszakasz tartozik a házunkhoz, megmértem. – A Fenyő Házikóra mutat a maga szánalmas nyolcméteres strandjával. – Ez a mi partunk.

– Ó, tényleg? – Elmosolyodok, a mosolyom felnőttesen leereszkedő. A kislány tekintete elszánt, meg sem rebben. – Nos, ami azt illeti, ez a mi házunk, a közvetlenül előtte lévő tópart pedig a miénk, legalábbis ezen a nyáron. Különben is – teszem hozzá attól félve, hogy egy kicsit túl kemény voltam –, biztos vagyok benne, hogy jut mindenkinek elég hely. Ez a tó elég nagy mindannyiunknak, nem gondolod? – Reményeim szerint barátságosan mosolygok rá.

– Az nem számít. Az anyukám azt mondta, hogy százötven méter a mi partunk, és a katalógusban is ezt írták, szóval ez itt a miénk. – Pislog egyet, majd a tekintete mereven rám szegeződik. – Nem kellene itt lennetek.

Ben és Katherine még mindig nem szólal meg, egyfajta morbid csodálattal hallgatják a párbeszédünket. Én a fogamat csikorgatom, és próbálok továbbra is anyukás-barátságos hangon beszélni. Ki ez a gyerek?

– Márpedig ez a mi házuk és a mi strandunk – ismétlem meg, igyekszem továbbra is könnyed és barátságos hangon válaszolni –, vagyis talán neked nem kellene itt lenned. – A szavaimat mosollyal tompítom. – Hacsak nem szeretnél úszni egyet velünk.

– Úszni veletek? – A kislány szabályosan felháborodik.

– Akkor talán el kellene menned? Mondjuk megkeresni a szüleidet? – Túl későn döbbenek rá, milyen barátságtalanul hangzik ez, de hát édes Istenem! Ezek szerint nem fogunk összejárni a szomszédokkal. Nem mintha valaha is erre számítottam volna.

– Zoe!

Felnézek, és látom, hogy egy nő jön lefelé a lankadt fenyőfák között kígyózó, poros földúton. A hatalmas tóparti házhoz vezet, habár fogalmam sincs, miért van átjáró e között a két, ilyen nagyon különböző épület között.

– Zoe, nagyon megijesztettél. Mit keresel itt lent? – A nő a Fenyő Házikóra pillant, az orrát ráncolja, nyílt tekintettel felméri az épületet, és bizonyára alig három másodperc alatt elkönyveli, hogy egy lepratelep. Ezután széles, ragyogó mosollyal felém fordul. – Helló, Rebecca Finlay vagyok. Azt a házat béreljük ott. – Az óriási tóparti házra mutat.

Sikerül elmosolyodnom, habár ebben a helyzetben minden feszültté tesz. Rebecca Finlay pontosan az a fajta nő, akit nem szeretek, és igen, tudom, hogy ítélkezően hangzik, de számos kellemetlen élményre alapozom ezt a véleményemet az ilyenfajta nőkről. Odahaza ezek a nők tudomást sem vettek rólam, és ami még rosszabb, ugyanezt tették a gyerekeimmel is az iskolában meg a parkban. A fejem fölött egymásra néztek, és alig észrevehetően a szemüket forgatták. Csilingelve nevettek, miközben elutasító pillantást vetettek rám.

Rebeccában ráadásul megvan minden, amit én magamban sohasem éreztem: határozottság, magabiztosság, elegancia, könnyedség. Magas és karcsú, elképesztően szőke haja elegáns apródfrizurára vágva, mint a lányának, egy halványkék textil fejpánt fogja hátra csillogó és tökéletes tincseit, amelyekben mesteri módon váltakoznak az arany és ezüst melírozott csíkok. Minden tökéletes rajta: szinte ránctalan bőre, manikűrözött körme, nádszálkarcsú alakja. Hófehér, ujjatlan blúzt visel halványkék, tökéletesen élére vasalt halásznadrággal – ugyanolyan színűt, mint a fejpántja.

Ebben a pillanatban rémségesen tudatában vagyok, hogy egy kibolyhosodott, kifakult és kinyúlt fürdőruha van rajtam.

– Szia! – sikerül kinyögnöm, ahogy kigázolok a partra. – A nevem Tessa McIntyre. Mi is itt bérelünk házat.