# Kinga vagyok

budapest

Emberi játszmák története

Kapusi Kinga

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Nyomdai kiadványterv és tördelőszerkesztés:

Andorka Zsolt

Budapest

Ez a könyv az „Egy coach naplója” blog folytatása. Az ott megismert szereplők élete céges környezetben és a magánéletükben. Betekintés a kulisszák mögé, hogy a vezető beosztásban lévők is emberek. A vezérigazgató is apa, és a fiatal vezetők, akik a munkájukban határozottak és olykor könyörtelenek, hogyan küzdenek meg a magánéleti válságokkal.

A karakterek egy részét az életem során megismert emberekből alakítottam ki, de senki sem konkrét adaptáció, ahogy a nevemet viselő Kinga sem.

Jó, ha magával ragad a történet, de még jobb lenne, ha a fejezetek után feltennéd magadnak a következő kérdéseket: Mit tennék én ilyen helyzetben? Melyik szereplőhöz hasonlítok? Történt velem hasonló szituáció? Hogyan reagáltam én akkor? Hogyan reagálnék az adott helyzetre most? Miért szimpatikus nekem a férfi főszereplő? Vagy éppen miért nem? Minden fejezet után találsz egy WORKSHOP részt, ahová gondolatébresztő kérdéseket írtam. Használd munkafüzetként és írd le ami eszedbe jut!

Első fejezet

Húsz perc múlva dél van, 180 km/h-val döngetek az autópályán, óriási mázli, hogy egy Mercedes terepjáró a belső sávban ugyanilyen tempóval halad Mátraháza felé, különben az összes traffipax megbüntetne az M3-ason. Mondjuk az sem lenne nagy probléma. Az Öreg reggel 8-kor hívott, hogy 12-re menjek el helyette a konferenciára, amit a legnagyobb ingatlanbefektetőknek tartanak az országban, a múlt héten még azt tervezte, hogy személyesen vesz részt a fiával, de Péter mára kiütötte magát, az Öreg ápolja, így nekem kell képviselnem a céget. Sokszor volt már ilyen, nem okoz gondot megtartani a prezentációt, amit egyébként is én készítettem. A cégnél csak én értek a prezi kezeléséhez, néhány kattintás, izgalmas effektek, és mindenki megjegyzi a száraz számokat.

Hogy miért vagyok késésben? Ez nem túl vidám történet, de előbb néhány információ rólam. Kinga vagyok, Budapest legnagyobb ingatlanbefektető cégének a sales igazgatója, 25 évesen elértem, amire sok férfi 50 éves korára sem képes, a karrierem az elmúlt három évben rakétaként hasít felfelé. Az elvált, kisgyerekes, anyagi gondokkal küzdő ingatlanosból jól kereső, független nő lettem.

Igen, független, Norbival azután ismerkedtem meg, hogy elváltunk Andrással. Technikailag még házas voltam, de már vagy fél éve nem láttam a férjemet, így beadtam a válást. Norbi maga volt az álom, sportos, okos középvezető a Duna Holdingnál, egy társasházátadáson ismerkedtünk meg. Nem kérte el a számomat, mire hazaértem mégis egy üzenetet kaptam tőle, amiben randizni hívott.

Önértékelési zavarokkal küzdöttem, nem hittem el, hogy egy férfinak valóban én kellek, az egyéjszakás kalandokhoz pedig sosem volt kedvem. Kitartóan ostromolt, és néhány hónap alatt bebizonyította, hogy komolyan gondolja a dolgot velem. Tizenkét évvel volt idősebb, és persze tapasztaltabb nálam. Úgy éltünk, mint a mesében, sajátjaként szerette a fiamat, és bálványozott engem. Mellette visszanyertem az önbizalmamat, amit a volt férjem jelentősen megtépázott. Aztán pontosan három évvel ezelőtt vezető értékesítőt keresett a csapatába, jó ötletnek tűnt, hogy egy helyen dolgozzunk. Lelkiismeretesen végigcsináltam a beléptetési folyamatot, de persze nem titkoltuk a kapcsolatunkat. Vidáman indult a karrierem a Duna Holdingnál, senkit sem zavart, hogy együtt vagyunk, és persze mi is profiként kezeltük a helyzetet. Aztán egyre többször kértek meg, hogy vegyek részt az új projektek előkészítési folyamataiban, nagyobb felelősséget, több pénzt, új pozíciót kaptam, Norbi is örült a sikereimnek, bár egyre többször hozta fel a közös család témáját.

Nem értettem, miért kezdi újra, már a kapcsolatunk elején őszintén elmondtam neki, hogy nem akarok több gyereket, Bazsi az életem szerelme, mindent érte teszek, és az iránta érzett felelősség és szeretet segített át a nehéz időkön. Gyakran vitatkoztunk emiatt, de amikor fél éve vettünk egy kutyát, azt hittem, hogy elfelejti a témát. És akkor megtörtént a katasztrófa, egyazon napon léptettek elő engem a cégvezetés élére, és küldték el Norbit sikkasztás miatt. Az én Norbimat! Az embert, akit a legbecsületesebbnek tartottam a világon. Nem akartam elhinni, nyomoztam, összeszedtem a papírokat, de minden ellene szólt, végül ő is bevallotta az elkerülhetetlent. Hatalmas csalódás volt, alapjaiban rengette meg a kapcsolatunkat. Ha eddig akartam volna, most már biztosan nem szeretnék tőle gyereket, de eddig sem akartam, nem csak tőle nem… senkitől, na jó, ha esetleg George Clooney könyörögne, átgondolnám.

Ezután keserves hónapok jöttek, hamar talált munkát ügynökként, de így hatalmasat esett vissza a korábbi beosztásához képest. Szörnyen nehezen viselte, de úgy tűnt, az edzés jó terápia lesz neki. Korábban is izmos volt, de mostanra egészen kigyúrta magát, szoláriumba járt és formára vágatta a szakállát. Őszintén örültem, hogy nem káros dologban éli ki a fájdalmát. Ezzel együtt nekem rengeteg munkám lett, sokat túlóráztam, s ha végre hazaértem, minden figyelmemet a fiamnak szenteltem. Egyre távolabb kerültünk egymástól. Korábban a munkánkról órákat tudtunk beszélgetni, de őt most már csak a konditermi sztorik szórakoztatták, és az étrend összeállítása kötötte le minden figyelmét. Persze én sem voltam sokkal jobb társaság, a Mac-emet még az ágyba is magammal vittem, ugyanis néha éjjel felébredek, és hihetetlen ötleteim támadnak,

amiket azonnal le kell jegyzetelnem.

Két-három havonta elmentünk egy mentsük meg a kapcsolatunkat wellnesshétvégére, ami már annyira rutinszerűvé vált, hogy kár is volt menni. A tavaszi szünet az oviban a héten kezdődött, ilyenkor szokott előállni az utazás ötletével, mert ezeket a napokat a fiam az unokatesókkal tölti a Velencei-tónál. Tegnap este azonban egészen másfajta meglepetés ért. Mire hazaértem, elköltözött, néhány óra alatt nyomtalanul eltűnt abból az életből, amiben több mint három évet töltött. Egy levél várt az asztalon, amiben leírta, hogy megismert valakit a konditeremben, akibe szerelmes lett, négy hete tart a dolog, de ő biztos benne, hogy megtalálta az igazit. Percekig néztem a levelet, és nem hittem el, hogy semmit sem vettem észre. Miután magamhoz tértem a sokkból, felhívtam Kriszta barátnőmet. Ő olyan nekem, mint Blairnek Serena a Gossip Girlben, nem tudnék nélküle élni.

Gyorsan át is jött vigasztalni egy üveg chiantival, tudja, hogy az a kedvencem. Hajnalig beszélgettünk, sírni szerettem volna, de nem tudtam, ahogy az elmúlt években sohasem. A válásom után apadtak el a könnyeim, azt hiszem, annyit sírtam Andris miatt, hogy már nem maradt több.

Komoly fejfájással ébredtem ma reggel hatkor, és indultam futni a szigetre, Krisztát nem ébresztettem fel, a mázlista, bármikor dolgozhat home office-ban. Miután lenyomtam a szigetkört és beszéltem a kisfiammal, telefonon hívott az Öreg, hogy mennem kell a konferenciára, két órám volt, hogy összekapjam magam, ami majdnem sikerült is, de a ház külső-belső felújítása miatt nem tudtam kiállni a kocsival a garázsból, 45 percet vesztegeltem, így komoly csúszással indultam neki az útnak, ami semmi izgalmat nem tartogatott. Nem is tévedhettem volna nagyobbat.

Sikerült behoznom a lemaradást, csupán néhány perc késéssel érkeztem a regisztrációra.

Korábban kísértem már az Öreget hasonló rendezvényekre, ezért mindenkit ismertem. A forgatókönyv mindig ugyanaz, regisztráció, szoba elfoglalása, prezentációk, ebéd, prezentációk, kávészünet, prezentációk, aztán egy kis pihenő, gálavacsora, díjátadás, végül buli. Az én előadásom ebéd után következett, extra kihívás a kajakómában lévő közönség figyelmének felkeltése, de nekem erre jól bevált módszereim vannak, amik most sem hagytak cserben. A láthatatlan labdajátékom, amivel minden kókadozó öltönyöst feltüzeltem, szuper kezdés volt. Közel egy órán keresztül itták a szavaimat, aztán vastaps, és számtalan állásajánlat következett. Mindig ez van, a prezim utáni szünetben mondvacsinált ürügyekkel beszélgetést kezdeményeznek a konkurencia tulajdonosai, és megteszik tétjeiket. Ők nem tudják, amit én, sosem hagynám ott az Öreget! Senki voltam, amikor hatalmas lehetőséget biztosított nekem, mindent tőle tanultam és az ő kárára hibáztam – amíg élek, hálás leszek neki. Az előadások után lementem a wellnessrészlegbe, legalább fél órát ültem a szaunában, így most már biztosan kipárolgott belőlem az előző esti tivornya. Keresem magamban a fájdalom érzését Norbi elvesztése miatt, de nem találok mást, csak felszabadultságot. Nem tudtam teljesíteni a gyerekvállalással kapcsolatos vágyait, és ez akkora nyomást helyezett mindkettőnkre, hogy most inkább fellélegeztem, mintsem szomorkodnék. Lezuhanyoztam, és készültem a vacsorára.

Mielőtt lementem volna, hívott az Öreg, hogy ma este egy lengyel befektető is részt vesz a rendezvényen. Goldberger úr egyetlen magyar céggel akar dolgozni, akit a mai program alapján választ ki. A prezentációm miatt jól állunk, azonban két kisebb budapesti cég még versenyben van.

Ügyvezetőik már a szivarszobában gyűrik a lengyel nagyágyút. Remek, én nem szivarozom! A nők nem szivaroznak, a mindenit! Annyi mindent megtettem már azért, hogy a szakmaiságon kívül is elfogadjanak. Megkedveltem a whisky ízét, ízlésesen káromkodok, jobban síelek és golfozom, mint a legtöbb férfi az ingatlaniparban. Gondolkoznom kell, hogyan tudnék beszélgetni a nagyhallal. És már össze is állt a terv a fejemben, már csak meg kell valósítanom, gyerünk kislány!

A szerencsém nem hagyott cserben, egy asztalhoz ültettek a lengyellel, vagy ezt az Öreg intézte?

A vacsora nagyon jó hangulatban telt, magyar rokonai miatt kiválóan beszéli a nyelvünket, remek humora van, és azt is megtudtam, hogy imád táncolni. Mivel ma este a felesége nem kísérte el, így az első táncot velem szeretné, és az ivararányra való tekintettel a többit is. Ahogy mindig, most is én

vagyok az egyetlen nő a társaságban. Hajnalig ropjuk. Az egyik versenytársunk ugyan hamar elfárad, de Tamás nem adja fel, amikor csak teheti, lekér Goldbergertől, ha már ő nem tud vele táncolni, ne tehessem én sem. Bosszúból minden alkalommal rálépek a lábára, átvitt értelemben ő is ezt teszi velem, az üzletben ott gáncsol el, ahol csak tud. Tavaly két projektemet is lenyúlta a cége, és ők az okos társasház rendszer kizárólagos forgalmazói. Végtelenül idegesít minden pökhendi mozdulata és szójátéka, amivel isteníti magát. Ebben a szakmában sok beképzelt ember van, de ő a csúcstartó.

Táncolni viszont jól tud, ezt nem lehet elvitatni tőle. A percek gyorsan telnek, már órákká szaporodnak, a mi lengyelünk elfárad. Kedvesen elköszön tőlem, miközben biztosít róla, hogy nem felejtette el, hogy reggel együtt kávézunk, s megbeszéljük az együttműködés részleteit. Tamástól is udvariasan elköszön, aki orrát lógatva indul az ajtó felé. Az üzlet a zsebemben, az Öreg nagyon büszke lesz rám. Talán megint kapok tőle egy egzotikus nyaralást, ahová elmehetek a fiammal.

Túlságosan fel vagyok pörögve ahhoz, hogy aludni menjek. Beülök a partitól távolabb lévő bárba, és kérek egy mojitót. Egyedül vagyok ezen a csendes részen, a pultoson kívül persze, aki már rutinos lehet, mert nem próbál meg beszélgetni velem. Ránézek a telefonomra, miközben nagyot kortyolok a hűs koktélból, nagyon jólesik. A nővérem küldött néhány képet a gyerekekről, az én drága kisfiam, ahogy az unokatestvéreivel fürdik. Habot fújnak egymásra és mikulásszakállat csinálnak. Jól mulat, még nem tudom, hogy mondjam el neki Norbi távozását. Az apja kilépett az életünkből, ahogy az enyém is tíz éve, és most elveszti azt az embert, akit szinte apjaként szeretett. Most érzem először, hogy összeszorul a szívem, és amikor éppen összegyűlne egy könnycsepp, valaki mellém ül.

WORKSHOP

· Milyen érzéseket kelt benned a szakítás amin Kinga keresztül ment?

· Munka és magánélet egyensúlyának megtartása könnyedén megy számodra?

Második fejezet

– Elnézést! Mit csinál maga? – felháborodottan fordítom a fejem a mellém ülőre, ennyi, a sírhatnék elmúlt.

– Helló, Kinguka! Zavarok? – néz rám cinkos mosollyal Tamás, a Gabolini cégcsoport ügyvezetője.

– Ami azt illeti, igen! – csapom a telefonomat az asztalra mérgesen.

– És ne szólíts így!

– Bocs, Kinguka. Sikeres volt az estéd Goldbergerrel? Hogyhogy nem az ágyában vagy ilyenkor? –

kérdezi továbbra is pofátlan vigyorral az arcán.

Az ingatlanpiacon mindenki azt gondolja, hogy nőként csak úgy lehet előrelépni, magasabb pozícióba kerülni, ha az ember lánya lefekszik az összes partnerrel. Micsoda tévedés! A szex mindent elront. Ki akarna az egyéjszakás kalandjával találkozni többé? Senki… de mivel nagyon fáradt vagyok, ezt most nincs kedvem elmagyarázni neki, a válaszom csak ennyi:

– Bazd meg!

– Ne beszélj csúnyán! Nem áll jól neked.

– Mi van? – ez az ember megőrült. – Oké, ha vége az illemórának, mehetsz is – jelzem nem túl kedvesen, hogy magányra vágyom. De miért is kellene kedvesnek lennem hozzá?

– Te nem akarod, hogy menjek – szúrja oda pökhendi mosollyal az arcán.

– Fogalmad sincs róla, hogy mire vágyom – nagyot sóhajtok, mert nem tudhatja, ugyanis én sem tudom.

Magasröptű párbeszédünket a pultos szakítja félbe:

– Én tudom, hogy mi kell maguknak, szilvapálinka! A ház ajándéka – ezzel letesz két deres oldalú felespoharat az asztalra.

– A kisasszonynak nem kéne többet innia – okoskodik Tamás.

– De, köszönöm, jól fog esni – harsanok fel. Ugyan minden porcikám tiltakozik a pálinka ellen, de nekem ne mondja meg, hogy mit csináljak! – egy hajtásra lehúzom a hideg italt, ami aztán végigégeti a torkomat. Jó ég, ez már tényleg nem kellett volna, azonnal le kell lépnem. Hirtelen állok fel, és megszédülök, Tamás elkapja a kezem és megtart. El kéne löknöm magamtól, de végül is megmentett egy csúnya eséstől, és olyan jó illata van, mentol és pézsma. Bekúszik alkoholmámoros agyamba a gondolat, hogy milyen lehet vele az ágyban. Biztosan önző és követelőző, mindent elvesz és nem ad cserébe semmit, a tipikus neked is annyi időd volt fajta.

– Hányas szobában vagy? Felkísérlek! – mondja túlságosan józan hangon. Magam elé tartom kinyújtott kezem tenyeremmel felé, jelezve, hogy STOP, a Duna Holdingban mindenki tudja, hogy

ilyenkor hallgatnia kell. De ez nem a Duna Holding, hanem az egyik legnagyobb konkurensünk második embere. Nem ismeri a kézjeleimet, bár ez elég egyértelmű. – Kinga, ne ellenkezz, fogadd el a segítséget – normális esetben ezen mélységesen felháborodnék, nekem nem kell segítség senkitől, tőle meg aztán végképp nem. De mintha a testem magától cselekedne, az agyam azt kiálltja, hogy ne!, de a kezem nem engedelmeskedik, a borítéktáskámból előhalászom a szobakártyát, 504-es. Úgy nyújtom át, mint egy platinakártyát.

Tamás vigyorogva veszi el, végem van.

Betessékel a liftbe. Már senki sincs a lobbinál, még szerencse, nem látják közös távozásunkat.

Ha az Öreg ezt tudná, és Norbi. Ja! Ő már elhagyott.

– Elhagyott – jó ég, ezt hangosan is kimondtam.