Karmaváltás

Fél év Indiában egyedül, három gyerekkel és az autizmussal Lohonyai Dóra

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

“A Harmonet 20 éves fennállása alatt - képzelheted(!) - mennyi ezoterikus bullshittel találkoztam!

Plasztikprófétákkal, gumigurukkal, mikrocelebekkel az ezobizniszből. Az üde, friss, valódi hangra úgy ki vagyok hegyezve, mint a legfinomabbra hangolt hárfa a szellőre. Amikor Dóri elküldte először a cikkeit a Harmonetre, nagyon megörültem. Eredeti, nem nyálas, tudatos, mégsem okoskodó. Olyan nagyon -nagyon igazi, szívbéli az egész. Kicsit izgultam vajon „átmegy-e”. Kár volt. Az olvasóink követelték a folytatást. Ők is látták ezt a valódi, karakán, tényleg belső erőből táplálkozó embert a sorok mögött. Bátorítottam Dórit, hogy írja meg ezt a könyvet és most TÉGED, aki a kezdetben fogod, bátorítalak, hogy vedd meg. Tudom, hogy nem fogsz csalódni. Jó szellemi utazást kívánok India titokzatos világába, és egyúttal önmagad felé.”

Gáspár Katalin, Harmonet

“A gyermeknevelés receptjének hozzávalói: újratervezés, kreativitás, humor és kitartás. A Karmaváltás c. személyes naplóban ezekből kapunk életszerű, néha vidám, néha könnyfakasztó élményeket, érzékenyítéssel indiai különlegességekkel fűszerezve. Szeretettel ajánlom minden családi könyvtár polcára, korhatár nélküli fogyasztásra. Csodás olvasmányos életmese, mely erőt ad, elgondolkodtat és megmutatja a másság nehézségét és szépségét is egy egyedülálló édesanya szemüvegén keresztül, aki mert bátor lenni.”

Tibenszky Moni Lisa, Felelős Szülők Iskolája alapítója, újságíró

Istenem, adj nekem türelmet,

Hogy elviseljem, amit nem tudok megváltoztatni,

Bátorságot, hogy megváltoztassam, amit tudok,

És bölcsességet, hogy e kettőt meg tudjam különböztetni.

Reinhold Niebuhr

Köszönetnyilvánítás

Köszönön Nektek édes szüleim és Mimi, hogy megtanítottak elsősorban embernek lenni, az életet könnyedén és humorral venni, az akadályokban kihívást látni és megoldást keresni. Hálás vagyok a gyermekeimnek azért, hogy minden napom egy csoda és egy tanítás, melyben ők a mesterek és én a tanítvány. Köszönöm Neked édes Kíra lányom, hogy megtanítottál lelassulni és türelmesebb lenni.

Köszönöm Neked drága Kende fiam, hogy megtanítottál a világot más szemszögből is látni, szembesülni legsötétebb énemmel és azt végül Veled együtt elfogadni. Köszönöm Neked szívem Karsa fiam, hogy ily fiatalon már igaz férfiként és emberként beleálltál az általad vállalt nehéz feladatba és sokszor segítségemre vagy, amikor elakadok.

Általatok tanultam meg rangsorolni, az életben igazán fontos dolgok közt. Köszönöm, hogy általatok különleges életben lehet részem, hogy nap, mint nap tovább tanítotok engem és a környezeteteket!

Köszönöm Sai Babának és a mi Istenünknek, hogy velünk volt és van mindvégig az úton.

Köszönöm minden eddigi blogolvasómnak, beleértve a rokonaimat, barátaimat, hogy velünk tartottatok Indáiban és bátorítottatok e könyv kiadására.

Köszönöm Mosolygó-Marján Erzsébentnek a kiváló szerkesztői munkán felül mindazt a segítséget, amelyet emberileg nyújtott nekem e könyvhöz és Pálffy Emőkének a borítótervet.

Előszó

A lányomat, Kírát már születése óta nagyon különlegesnek, nem átlagos gyereknek láttam.

Először 7 hónapos korában merült fel nála az autizmus lehetősége. A fiam, Kende 8 hónapos korában kezdett szokatlanul viselkedni. Már régen megvolt a harmadik gyerekünk, Karsa is, de még mindig, évekig kételyek között vergődve hordtam őket orvosról orvosra, terapeutáról terapeutára. Kende, aki addig nem is beszélt, végül ötévesen kapta meg első diagnózisát: autizmus és enyhe értelmi fogyatékosság. Nyolcéves korára hozzájött még a Tourette-szindróma (tic-betegség, tikkelés) és a figyelemzavar is. Kíránál tízéves koráig nem erőltettem a diagnózist, hiszen már egyértelmű volt a helyzet. Ő is autista, figyelemzavaros és vannak tikkjei, de minden tünetet jóval enyhébb formában mutat, mint Kende. Karsa ugyan neurotipikus (tehát nem autista), mégsem átlagos ő sem. Ő

rendkívül okos, tehetséges, és korához képest érett. Ő már kétévesen azt mondta: „Anya, én azért jöttem, hogy ha Ti már nem lesztek, gondoskodjak a testvéreimről!”

Az autizmus egy valószínűleg genetikai eredetű, más idegrendszeri fejlődés miatt kialakult eltérő

képességprofil. Egy spektrumzavar, tehát minden autista esetében más a képességek eltérése és azok eloszlása, súlyossága, ezért így a kilátásokat sem lehet előre kiszámítani. Egy biztos: a tudomány jelenleg nem tud rá megoldást, bár egyre több autista gyermek születik. Az autizmus sokszor jár együtt más társuló állapotokkal, betegségekkel, mint a figyelemzavar, epilepszia, Tourette-szindróma vagy hiperaktivitás.

Pokoli nehéz éveket tudhatunk magunk mögött. A kezdő anyai nehézségeket egy teljes bizonytalanságérzettel vegyes bűntudat hatotta át, elsőgyermekes, majd két „furcsagyermekes”

anyaként nehéz volt eldönteni, mennyi az én részem, hibám a gyerekek különcségében, és mennyi a külső, tőlem független ok. A környezet reakciója is csak nehezítette a helyzetet, mindenki tudni vélte, mitől „neveletlen” két gyermekem is, majd tartósan fennálló különcségünk miatt jóformán kiközösített minket a többség. Ráadásul egyedül éreztem magam a küzdelmemmel, a nehézségek a házasságunkat is kikezdték. Komoly és kitartó önismereti munkámba telt nehezített életünket elfogadni, azzal jó kedélyűen együtt élni. Mint korábbi sikeres üzletasszony, hozzászoktam, hogy az akadályokat elhárítom, a problémákkal szembenézek, és azokat megoldom. De itt most új kihívás elé állított az élet: megoldhatatlan helyzet elé, melyhez nem volt eszköztáram.

Miután az orvosok évekig csak továbbküldeni tudtak újabb fárasztó és reménytelen vizsgálatokra, amikkel tulajdonképpen nem voltunk előrébb, megpróbáltam a fejlesztésekre koncentrálni, melyek jelentős állapotjavulást eredményezhetnek. Egy tapasztalt gyógypedagógus mondta ki először, hogy két gyermekem is autista. Akkor nagyon megharagudtam rá. Mintha a föld nyílt volna ki a lábam alatt. Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy „úgy szeretném, ha boldogok lehetnének”. Hát melyik anya nem erre vágyik?

De csüggedni nem volt idő, és továbbra is fáradtan folytattuk a mindennapi küzdelmet az idővel és az ismeretlennel szemben. Minden lehetséges és fellelhető kognitív- és mozgás-fejlesztést lelkiismeretesen végig csináltunk, minden természetes szert, táplálékkiegészítőt, vitamint és gyógyszert, diétát kipróbáltunk, minden hagyományos és modern eszközt használtunk.

Szülőtréningekre jártam és elolvastam a szakirodalmat, éjjelente az internetet bújtam, a legújabb kutatási eredményekre, fejlesztési módszerekre vadásztam.

Aztán egy barátnőm szavai által üzent nekem egy angyal: „– Ki boldog? Talán az a sok egészséges ember, aki odakint szaladgál, boldog?” – tette fel a kérdést. És ekkor átértékelődött bennem valami.

A kétségbeesés és önsajnálat átbillent elfogadásba, hiszen megértettem, hogy a boldogság nagyon kényes dolog, és bár én mindent elkövethetek anyaként, hogy gyermekeim boldoggá váljanak, nem tudom ezt biztosítani senki számára, és nem is dolgom, akár autisták, akár nem. Ez valami olyasmi megnyugtató érzés, hogy átadom a kontrollt egy nálam magasabb mozgatóerőnek, aki tudja, mit miért csinál, és nálam jobban rálát az összefüggésekre.

A gyerekeim tanítottak nekem újabb megközelítést: hogyan tudjuk a legjobbat kihozni a megváltoztathatatlanból is? Ők az én spirituális tanítóim, akik lelassították velünk az időt (az ő

fejlődésük lassúbb, mint az átlagosan fejlődő gyerekeké), akik ezáltal türelemre tanítottak, és arra, hogy rálátásomat a részletekre is tudjam fókuszálni (az autisták pont a részletekben erősek).

Megtanítottak arra, hol húzódnak a saját határaim, amelyeket, ha nem tartok tiszteletben, kibillenek az egyensúlyomból, és ezzel együtt billen a család is. Sosem foglalkoztatott túlságosan mások véleménye, de ezekkel a gyerekekkel végképp meg kellet tanulnom minden egyes nehéz helyzetben pengeéles tudatossággal rangsorolni, mi az igazán fontos, és következetesen ennek megfelelően cselekedni. Nekik köszönhetően találtam rá egy igazán erős belső tengelyre, mely már nem engedi, hogy túlságosan „bevonódjak” egyes érzelmileg megterhelő helyzetekbe, még anyaként sem, hanem helyette kívülállóként szemléljem magunkat, mintha egy színdarabot néznék, akár humorral. Hálás vagyok nekik, hogy miután a fájdalom szétmarcangolta a lelkemet, egy újabb, érettebb, elfogadóbb és szeretőbb anyaként születhettem újjá, aki már felnőtt a rászabott feladathoz.

Minden nehézség ellenére úgy gondolom, hogy ilyen különleges gyerekeket nevelni, a mindennapokban megélni, felfedezni, nem büntetés, hanem megtiszteltetés, kihívás és lehetőség.

Mint örök optimista, tovább kutatom a lehetőségeket, de már nem mindenáron és nem erőltetve.

Lelki békével, nyitottan, engedem, hogy az univerzum adta lehetőségek formát öltsenek a mi életünkben is. Megpróbálom kis életünkből derűvel, könnyedén a legtöbbet kihozni, és bízom benne, hogy ezáltal másoknak is tudok segíteni.

Egy ilyen lehetőség volt az is, amiről ez a könyv szól.

Kezdetek

Előzmények

2018. szeptember 7.

2018 nyarán, mesébe illő körülmények közt adódott egy váratlan lehetőségünk, hogy egy jó hírű

indiai guru, mint második fehér pácienseket, fogadná a gyermekeimet, és vállalja, hogy meggyógyítja őket. Kíra lányom addigra 11 éves volt, Kende fiam pedig 9. A legkisebbik fiam épphogy betöltötte a 8. évét. Addigra már a férjemmel is elváltunk, a karrieremet is feladtam, hiszen a gyermekeimnek teljes időben volt rám szükségük, így semmi nem állhatta útját, hogy megpróbáljuk a lehetetlent. Az autizmus és az értelmi fogyatékosság nem betegségek, ezért nem is gyógyíthatók. A Guru mégis azt ígérte, tud segíteni. Megváltoztatja a karmájukat.

Azt üzente nekem, minimum egy év, de lehet, hogy kettő lesz, amíg a csoda bekövetkezik. Ennyi

időre költözzünk Indiába.

Kiugrottam Indiába felmérni a helyzetet

2018. szeptember 11.

Mivel nem akartam egy teljesen képtelennek tűnő kalandba látatlanban belevágni három nem átlagos gyerekkel, augusztusban kimentem Indiába egy hétre felmérni a helyzetet. Három hétig készültem az útra, iskolákkal leveleztem, lakást kerestem interneten. Egy kemény leckét már meg is tanultam az érkezésem utáni néhány órában: semmi sem úgy van, ahogy elképzeltem, tervezni meg semmi értelme.

Találkoztam ugyan a Guruval, de nem sokat állapítottam meg, hiszen az indiaiak viselkedése annyira más, hogy európai emberismeretem cserbenhagyott. Megnéztem ugyan több iskolát, de nem sokkal vagyok előrébb, mert mindenkinek a gyerekekkel kell előbb találkoznia, hogy választ adhasson, és láttam lakásokat is, de még nincs lakásunk... Az idő itt másként telik, és a mentalitás is annyira más, hogy egyelőre felfoghatatlan számomra. Ha más nem, hát tágul a világnézetem.

Egyfelől mindenki lágyan ingó fejmozdulattal, kedvesen mosolyogva biztosított: „minden jó lesz” („all is well”)!

Az éjszakai repülés után egyből a hindu templomhoz hajtottam. Röpke várakozás után találkoztam a Guruval és felvázoltam neki a helyzetünket. Míg ő egy trónra emlékeztető díszes ezüst székben ült, én vele szemben, az első fehér (amerikai) páciens kíséretében, aki ideérkezésem előtt a kommunikációnkat közvetítette. Próbáltam megtudakolni, mi várható, hogyan zajlanak majd a kezelések, van-e gyakorlata gyerekekkel? Felvázoltam neki, hogy egyedül leszek három, nem szokványosan viselkedő gyerekkel, akik mind nehézségeik miatt, mind európai neveltetésük miatt egészen mások, mint az indiai gyerekek, és hogy mire számíthat. Mindenre teljes lelki nyugalommal azt válaszolta: „See, Dora, all is ok, don’t worry!” („Nézd, Dóra, minden oké, ne aggódj!”).

Guruji bácsi (a „ji” tag a tisztelet jele) 35 éve gyógyít, napi három órát alszik és szerényen él.

Miután két órát várakoztatott, templomában végigülhettem egy két óra hosszú, kannada nyelven folyó „hindu misét”, mely után, mint díszvendég, a többi négy VIP-vendéggel együtt megmoshattam a lábait, beszórhattam őket ötféle színes-szagos fűszerrel és virágokkal, majd a hajamra kenhettem és/vagy megihattam a lábvizét. Ez utóbbit egyelőre kihagytam. Utána hangos gongcsapkodás közepette behívta a meghalt hét gurujának szellemét, köztük a híres Sai Babáét, miközben mi gyertyát keringettünk a levegőben és mantrákat énekeltünk. Közben a ventillátor a plafonon úgy ingott, hogy azt figyeltem, mikor repül le és talál el vagy engem, vagy valamelyik, a plafon lyukain keresztül berepült galambot.

Bevallom, a szertartás közben az volt az érzésem, hogy mit is keresek én itt?

Aztán a prédikáció közepén a Guruji bácsit zavarta a tetőn beverődő hangos monszun, hát azt mondta: „– Most megállítom.” – Felnézett az égre, becsukta szemeit úgy egy percig, és a monszun elállt. Ő meg elégedetten nyugtázta ezt. Mehetett tovább a szertartás.

Bár nem vonom kétségbe, hogy tényleg ő állította el az esőt, ennek a szertartásnak nagy része szerintem „cirkusz a népnek", hogy el tudják hinni a csodát, mely a bácsi energiáján, auráján keresztül történik valahogy. Merthogy gyógyulnak az emberek, azt láttam, hallottam. Volt ott, aki tolószékből, AIDS-ből, rákból, súlyos pszichiátriai zavarból gyógyult meg néhány hónap alatt. Köztük az első fehér ember, akit fogadott, egy amerikai férfi. És mindenkinek gyökeresen megváltozott az élete, amióta Gurujival találkozott! Persze az autizmus/értelmi fogyatékosság nem betegség, mondaná a kételkedő, de én annak is örülök, ha a gyermekeim tic-betegsége elmúlik.

Az ötcsillagos szállodában a WC (színes-szagos tartalmával együtt) állandóan kiöntött, napi kétszer volt áramszünet, és olyan büdös lábszagszerű szag terjengett, hogy undoromban elaludni sem tudtam. A város építészete ocsmány, mindenhol kábelek és igénytelen tákolmányok, borzasztó kaotikus forgalom, folyamatos dudálás, szabad szemmel látható, vastag szmog. Az úttesten élve átjutni egyedül is kihívás, nemhogy három gyerekkel, akik közül kettő meglehetősen bamba. Amikor meg megláttam a lakásokat, majdnem sírva fakadtam. Az itthoni zöldövezeti, erdőszéli, gyönyörű

kertes ház után abba a lemoshatatlan retekbe menni. Régi kórházainkra emlékeztető zöld, mosható falfesték, egy darab pislákoló neoncső, vagy szörnyen retkes bútorokkal, vagy a legtöbb bútorozatlan. Mosógép sehol. (– Minek az? – kérdezték a templomban. – Majd jössz a templomba mosni, itt van.) Az ablakokon börtönre emlékeztető rácsok. Még egy gázrezsó sincs sehol, a porszívóról még csak nem is hallottak.

Ezt láttam és megborzongtam. Annak ellenére, hogy velem mindenki rendes volt, nem akart átverni, ahogy arrafelé szokás. Sőt szívélyesen segítettek az emberek, amiben tudtak. Szokásos utazási szerencsémhez híven a taxisról kiderült, korábban ingatlanügynök volt, és ingyen, pusztán vendégszeretetből kerülő úton vitt, hogy megmutassa nekem, melyik kerület milyen és mit ajánl, hol keressek lakást.

Már az elején olyan érzésem volt, mintha a mátrixban lennék, és azt mondaná valaki: választhatsz lányom, vagy mersz egy nagyot ugrani az ismeretlen mélybe egy jobb jövő reményében, vagy megmaradsz eddigi biztonságos, megszokott, kényelmes, ám változatlan és kilátástalan életed mellett. (Ha a gyerekek jelen állapotukban maradnak, minden emberi számítás szerint önálló életre nem lesznek képesek.) Válassz! Nincs rossz választás. Csak utak vannak, és Te azon szerencsések közé tartozol, akiknek megadatik ez a lehetőség!

Az utolsó két éjszakán alig aludtam valamit, valóságos purgatóriumszerű ego-harcot vívtam magammal. Azzal az elkényeztetett egóval, aki alig várta, hogy hazajöjjön a szép, zöldövezeti, erdőszéli, friss levegőjű házába, és amelynek egy porcikája sem kívánta azt, amit ott látott, tapasztalt.

Aztán felültem a repülőre és egész éjjel utaztam, addigra már szinte eufórikus állapotban a fáradtságtól, és kitűztem célul, hogy elengedem ezt az egészet. Amikor kell, hogy jöjjön a válasz, majd jönni fog. Nem sürget semmi. Elaludtam.

Még le sem szállt a gép Budapesten, amikor a gyomromban egy nagyon erős érzésre ébredtem, hogy NEKEM ODA KELL MENNEM. Hív India. Az új életet, az új jövőt választom. Megér egy vagy két évet az életemből, még ha életem legnehezebb időszaka is lesz, hogy jobb jövője lehet a gyerekeimnek, mindannyiunknak.

Az a tervem (eddig egyik sem működött Indiában), hogy három hónapig én tanítom a gyerekeket otthon és bejárunk a templomba. (A Guru javasolta, hogy ne járjanak eleinte iskolába, mert sok lesz nekik a napi négy óra gyógyítás mellett.) Így ha korábban hazajönnénk, nem maradnak le a tananyaggal. Ez önmagában is komoly kihívás, mert a két, problémás gyerekem még egy tapasztalt gyógypedagóguson is kifog, de tudom, mit vállalok, mert nyaranta én tanulok velük. (Jól le is fáraszt, alig várom mindig a nyár végét.) Ez azt is jelenti, hogy napi 24 órában velük leszek és nem lesz magánéletem.

Azután, ha van javulás és maradunk, januártól (az ott a második félév kezdete) beíratom Kírát és Karsát nemzetközi suliba (Kendét aligha vennék fel), vagy mindhármukat alternatív suliba – ha felveszik őket, mert a sulik is azt mondták, „we'll see” (majd meglátjuk), mint a Guru. Az állami iskolák ki vannak zárva, mert ott már eleve kötelező az angol, a hindi és a kannada nyelv (Karnataka állam nyelve). Talán ez így hirtelen sok lenne.

Most épp vízumra várunk és terv szerint szeptember végén költözünk. Még se lakás, se iskola, de a Guru vár minket és „we’ll see, don’t worry”, (A fejingatós mozdulatot még gyakorolnom kell hozzá.) Készülődünk

2018. szeptember 23.

Körülbelül egy hét múlva indulunk. Egyéves vízumot már kaptunk, bár a követségen kicsit hülyének néztek, hogy egy guruhoz megyünk. Repülőjegy még nincs, mert itthon indulás előtt még el kell rendeznem néhány hivatalos dolgot, és nem tudom pontosan, ez meddig fog tartani. Közben interneten folyamatosan keresem az ideális lakást Bangalore-ban, a Dél-India közepén elhelyezkedő, 13 millió lakosú nagyvárosban. Már annyi ingatlanügynökkel és lakástulajdonossal levelezek, hogy néha összekeverem őket. Már vagy tíz bérleti szerződést láttam, ami önmagában egy érdekes tapasztalat, így kezdődnek: „Bérbeadó, Phooja Balaji, XYZ cím alatti lakos, körülbelül 36 éves, ...”.

(Nem tudják mikor született?). A szerződés jól mutatja az emberek közti eredendő bizalmat. A legalapvetőbb tényeket rögzítik csak, és nincs semmiféle konkrétum vagy szankció. Remélem, ugyanezt az út végén is bizalomként fogom értelmezni!

Úgy gondoltam, ha már az utcákon sétálni járda hiányában nemigen lehet három gyerekkel (veszély- és stresszmentesen), és szegényeim eleinte (?) iskolába sem fognak járni, a legokosabb egy

lakóparkba költözni, ahol legalább az udvaron van játszótér (az utcán egy hét alatt mindössze egyet láttam két forgalmas utca közé beszorítva), és ahol van tér a mozgásra, talán gyerektársaság is.

Mindezt a templom közelében lenne jó megtalálni, mert tíz kilométert megtenni autóval körülbelül egy óra a rossz útviszonyok és a rettenetesen zsúfolt forgalom miatt, ráadásul autónk sem lesz.

Ezt az összes kritériumot egyszerre teljesíteni még egy hónapja lehetetlen küldetésnek tűnt, de mára már kívülről fújom tíz kilométeres körzetben az összes kulturáltabb lakópark nevét, pontos elhelyezkedését, valamint pro és kontráit. Már előre kinéztem és wish listre raktam az amazon-indán a minimális bútorok és használati tárgyak listáját, amit meg kell majd vennem, mivel a jobb lakásokat üresen adják ki. Így, ha már meglesz a „körülbelül” 36 éves Balaji aláírásával együtt a lakás, már csak a kosárba kell tenni az előválogatott dolgokat. Ezzel sok időt spórolok, és nem kell túl sokáig két lakhelyet fenntartani párhuzamosan, hiszen eleinte szállodában fogunk lakni. És ha mindez tényleg flottul menne (lehetséges ez Indiában?), akkor a volt férjem, aki kikísér és ottmarad az első két hétben, talán még segíthet is a bútorokat összeszerelni. Szokták mondani, hogy reménytelenül optimista vagyok. Azért döntöttem a bútorok megvásárlása mellett, mert bérelni csak nagyon gusztustalanul kopott és használt dolgokat lehet, és már tíz hónap alatt jobban járok, ha megveszem őket. Valószínűleg még el is lehet adni a főbb bútorokat használtan.

Bútorozott lakást is ki lehet venni, de nem kívánnám az ellenségemnek sem őket, annyira kitakaríthatatlanul koszosak.

Az indiai telefonszámomat, melyet első utam során szereztem és potom áron korlátlan használtara jogosít India államain belül, itthon felírtam az üzenőfalra, és ahányszor elmegyünk mellette, annyiszor kikérdezem a gyerekektől magyarul és angolul. Nem, nem tudnak angolul, két éve franciául tanítom őket (amit belső motiváció hiányában egy valóságos kínzásként élhetnek meg szegények), de a nyáron, amikor felmerült India lehetősége, egy spontán váltással átálltunk az angolra. („Gyertek franciát, ...őőő, pardon, angolt tanulni, mert mától angolt tanulunk”.) Alapvető

dolgokat már tudnak mantrázni, ami ennyi idő alatt nem is olyan rossz.

Sajnos Kende, aki autizmusa miatt megkésett beszédfejlődésű (ötéves koráig egyáltalán nem beszélt, és még most, kilenc évesen is nyelvtanilag primitíven és hiányosan fejezi ki magát), nemigen tud megtanulni idegen nyelvet. A telefonszámom megtanulásának értelmét sem ragadja meg, ezért nem is nyitott rá. Ráadásul ő, ha elhagyjuk (mert már volt rá példa), kifejezetten pánikol, tehát ha tudná is a telefonszámomat, akkor sem jutna eszébe segítséget kérni. Ezért rendeltem a netről fesztiválkarkötőket, amikre alkoholos tollal ráírom a számomat. Kíra pedig pont a fesztiválkarkötőktől szorong (az ilyen, látszólagosan értelmetlen félelmek felnagyítása tipikusan autista dolog). Ha rajta van a csuklóján, se lát, se hall, és kapcsolatot is alig lehet vele teremteni.

Vele azt beszéltem meg, hogy alkoholos filccel ráírom az alkarjára a számomat.

A gyerekek természetesen tudják, mire készülünk. Amikor augusztusban hazaértem, teljesen realisztikus képet festettem a helyzetről, hiszen az autisták számára különösen fontos, hogy előre tudják, mi fog történni: „– Minden nagyon csúnya, mocskos lesz, magunkban leszünk apa és nagyszülők nélkül, ezért sokkal nehezebb lesz az életünk, de a Guruji bácsi szeretettel vár minket és segít nekünk, hogy jobb életünk lehessen. Nehéz lesz, de ott leszünk egymás számára. Vállaljátok?”

Karsa gondolkodás nélkül rávágta: „– Persze, anya, kaland lesz!”

Kíra, a szokásos lassú tempójában, némi habozás után így szólt: „– Hát, ha választhatnék, én ide nem mennék.” – de beleegyezően mosolygott.

Kende a maga szintjén annyit kérdezett: „– Szitár lesz ott? Akkor nem megyek!” Kendének túlhallása van, és nagyon érdekli a zene, külön hallja az egyes hangszereket. Egyszer hallott szitárzenét és az összes tudása Indiáról ebben merül ki. Viszont a szitár magas hangjai irritálják túlérzékeny fülét, ezért fél tőle, következtetése tehát jogos.

Nem állítom, hogy nem félek, de erősebb az az érzés, hogy mennem kell. Kiszabadult a szellem a palackból. A gondolataim vadul cikáznak, az érzelmeim, mint a hullámvasút, de mélyen ez alatt –

vagy épp magasan e fölött – van egy mindent elsöprő bizonyosság bennem, hogy ezt kell tennünk. Ez felülír minden pillanatnyi kilengést.

Pedig biztosan nehéz lesz. És nem azoktól félek, amiket az emberek kérdeznek, hogy mi lesz, ha lebetegszünk, vagy hogy fogom bírni a koszt? Mert mindig van valahogy, és biztosan segíteni fog valaki, ha baj lenne. No meg elvileg egy gyógyító guruhoz megyünk! Én leginkább attól félek, ami nekem, az én egyéniségemnek a legnehezebb: hogy semmi sem konkrét vagy kiszámítható Indiában.

Ráadásul a Guru egy olyan köztiszteletben álló személy, akinek mindenki aláveti magát és „szót fogad”. Hogy ez nekem hogy fog menni? Talán nekem már önmagában ez nagy tanítás lesz, mert azt nem mondhatnám, hogy követő típus lennék. A másik, ami nekem nehéz lesz, de talán minden európai számára az lenne, az az, hogy ott az emberek nem igénylik a magánszférát. Ott nem igénye az embereknek, hogy egyedül legyenek vagy magukkal foglalkozzanak, mint a mi elkényeztetett, nyugati, térben gazdag világunkban. De nekem úgysem lesz magánidőm a gyerekek mellett, úgyhogy ez a kérdés ezzel meg is oldódott.

Egészen elképesztő módon már több virtuális, önjelölt segítőm is van. Az egyik például egy

„körülbelül 36 éves” férfi, akinek a lakását Airbnb-n néztem ki. Megkérdeztem, érdekli-e a hosszú távú kiadás (ez bútorozott lett volna), mire ő már le is vette a hirdetést, és megírta, ha hamarabb felmondom a szerződést, az sem baj, nem kell szankciót fizetni, csak szóljak időben. Majd végül rájöttem, hogy a lakása túl messze lenne a templomtól és bűnbánóan visszamondtam. Nem megsértődött, ahogyan ezt sok magyar tenné, hanem megkérdezte, miben segíthet, hogy könnyítse a kiköltözésemet? Gondoltam, biztosan csak udvarias, és hogy ezt teszteljem, megkértem, nézzen utána, hogyan tudnék külföldiként bankszámlát nyitni, mert a neten nem találtam erre vonatkozó információt. És utánanézett. Csak úgy. Mert ő azt szeretné, hogy nekünk jól sikerüljön az utunk.

Azóta már több ilyen „barátom” is van. Ennek köszönhetően már azt is tudom, hol érdemes vásárolni és melyik taxitársasággal biztonságosabb utazni, melyik politikus milyen, és mi hiányzott ennek a

„körülbelül 36 éves” férfinak Bangalore-ból, amikor Dohaban élt.

Becsomagoltuk az életünket egy bőröndbe

2018. október 1.

Fejenként 23 kg a megengedett súly a repülőn, plusz 7 kg kézipoggyász. Ilyenkor az ember priorizál. De végül is annál több dologra nincs is szüksége senkinek, mint ami ebbe belefér. Néhány ruhadarab (szerencsére ott tél nincs), egy paplan (mert ott az nem divat), mindenkinek az öt legkedvesebb játéka. Az enyém egy jógaszőnyeg, egy könyv, egy nokedliszaggató, a rajzeszközeim és a számítógépem. A nokedli nélkül remekül meglennék, de a két kiállású, konyhapultra hanyagul rábiggyesztett gázrezsón majd varázsolnom kell magyar ízeket a gyerekeknek és az indiai vendégeknek. Én még a kedvenc konyhakésemet is bepakoltam, majd felhívtam az Air France-t és megkérdeztem, az fegyvernek számít-e a bőröndben? Remélem, nem tartóztatnak le rögtön az út elején! (Elég nagy a kés, én – ellentétben az Air France alkalmazottjával – fegyvernek nézném.) Karsa fiam a hétvégén szétszedte a Lego építményeit és egyenként bezacskózta őket, valamint még azon sportoltunk, hogy a Lidlben „kapható” Stickeez figurákból minél többet tudjunk szerezni, nehogy ne legyen teljes a gyűjtemény a nagy út előtt. Ami fontos, az fontos! A tankönyveket az iskolatáskában viszik majd a hátukon a gyerekek (szegények).

Ma éjjel háromkor indulunk, egy átszállással, Párizson keresztül.

Valamit máris megtanultam az utóbbi időben az út kapcsán: minden addig a legfélelmetesebb, amíg jövő időben gondolunk rá, de amint a jövő egyszer csak jelenné válik, úgy már nem az.

Úgyhogy már nem is izgulok. Minek? Az is elmúlik. Egyszerűen úgy tekintem, hogy a jövő most kezdődik.

Október 2-án éjfélkor érünk Bangalore-ba. Az első időszakban egy remek, nulla csillagos indiai szállodában fogunk lakni, melynek verhetetlen előnye, hogy közel van a Templomhoz, ahová minden nap menni kell majd. (Azért WC papírt viszek.) Előre lebeszéltem az ingatlanügynökökkel, hogy már 3-án reggel megyünk lakást nézni. Meglátni és megszeretni – vagy legalábbis döntést hozni. Szóval remélem, gyorsan lesz új otthonunk.

Ma még búcsúzkodunk a családtól, az állatainktól, akikre ideiglenesen a volt férjem fog vigyázni.

Az állatok (kutya, macska, teknősök, halak), főleg a kutya miatt megszakad a szívem, ők nem értik, miért tűnünk el. Ez volt a kiköltözéssel kapcsolatos döntés egyik legnehezebb része számomra. A kutyámnak, aki menhelyi, egy évébe telt, hogy meg merjen bízni bennem, és most cserben hagyom.

Remélem, meg tudom ezt magamnak bocsátani! (Mert ő biztosan meg tudja, a kutyák nagyon jólelkűek.)

Minden kezdet nehéz, és ahhoz képest...

2018. október 5.

Huszonegy óra utazás után megérkeztünk Bangalore-ba, és röpke két óra alatt fel is vettük a csomagokat, még pénzt is váltottunk a reptéren. Éjjel három órára a szállodába értünk, ahol a booking.com-os foglalásnak csak a feléről tudtak. Két szobát foglaltunk ötünknek, de csak egy volt

meg, és az sem annyiba került, mint a booking-os szuper „jackpot” ár, aminek annyira örültem. (Nem baj, addig is örültem.) Végül, remek alkupozícióból gyorsan megalkudtunk egy másfélszeres árban egy másik szobára, és négy órakor már le is feküdtünk.... volna, ha nem derül ki, hogy Peti a mobilját a taxiban hagyta ... Ennek eredményeként már reggel nyolckor próbált intézkedni, a fiúkat a szobában hagyta aludni, de ők felébredtek, és miután az összes vendég ajtaján becsöngettek, engem is felkeltettek (szerencsére Kírát nem), hogy „apa eltűnt”. Visszafektettem őket, próbáltam még egy kicsit aludni, de miután a recepcióról hívtak, hogy hevesen csapatiról (helyi kenyér) magyarázzanak ékes kannada nyelven, ez végképp lehetetlennek bizonyult.

Peti elment a rendőrségre intézkedni a fiúkkal, míg én Kírával a templomba mentem, ahol az indiai telefonkártyám várt rám. Éhesen indultunk, gondolva, amint odaérünk, szerzünk valami harapnivalót. Azonban a riksa sofőr a félórás utat másfél óra alatt tette meg, mert eltévedt. Itt valahogy senki nem tudja, mi merre van, még a sofőrök sem. A vendég Google maps-ről irányítja a többnyire írástudatlan sofőrt. Internet nélkül az ember jóformán halott, de ugye nekem nem volt telefonkártyám és kommunikálni sem tudtam a sofőrrel, mert az egyszerű emberek nem tudnak angolul, még hindiül sem igazán. Ha van internet, ha nincs, itt az a szokás, hogy akihez megy az ember, az egy fél órás út során vagy ötször felhívja a vendégét, és kéri, adja oda a sofőrnek a telefont. (Ezt még első utam során tapasztaltam.) Ők ketten hosszas és meglehetősen vadnak tűnő

beszélgetésbe kezdenek – gondolom, a célszemély megtudakolja, épp hol járunk, majd részletes instrukciókkal látja el a sofőrt („a tehén után jobbra”). Az úton végig azon gondolkodtam, 28 fokban vajon miért hord a sofőr gyapjúsapkát? Szerencsére az út elég hosszú volt, hogy megfejtsem: a sapka karimájába rejti a régi típusú telefonját, így anélkül tud rajta beszélni, hogy fognia kellene!

Amikor Kírával még mindig éhesen (nem találtunk sehol ennivalót) beértünk a templomba, a Guru és az összes gyógyító rögtön odaszaladt és leültetett minket. Mondtam, egyelőre csak a telefonkártyámért jöttem és már mennénk is. Nagy mosollyal az arcukon közölték, hogy Bimala, az asszisztens – akinek jó előre bejelentettem, mikor jövünk – most nincs ott és a kártya nála van.

Európai fejjel gondolkodva logikus módon megkérdeztem, fel tudnák-e hívni? Derűsen közölték, hogy

„majd jön, légy boldog”. Én nagyon igyekeztem, de azért a stressz halvány árnyalata nem került el, addigra már a gyomrunk is erősen korgott.

A Guru leült Kíra mellé, és eleinte mindenki vigyorgott a hőséggel keveredő füstölőszagban.

Aztán felváltva beszélgetett Kírához és a gyógyítóihoz. Egyszer csak azt mondta – ezt a részt pont részben angolul –, hogy az agyi keringést kell nála javítani, kezdhetjük is. Próbáltam tiltakozni, hogy majd jövünk, csak előbb lakást kellene találnunk, mikor váratlanul belépett Bimala. Sajnos a telefonkártyát otthon hagyta, közölte, de semmi baj, majd elmegy érte és ráérősen beállt a minket körülvevő és szelíden mosolygó templomiak közé.

Hamar rájöttem, itt akarással semmit nem érek el, és beleengedtem magam a helyzetbe. A gyógyító parancsára már kísért is minket a gyógyító terembe. Mire végeztünk az első kézrátétes szeánsszal, megjött a telefonkártya, amit a négy sarokra lévő üzletben fel is töltöttem három hónapra 2.000 Ft-ért (korlátlan belföldi hívás és napi négy GB internet). Aztán kaptunk ötször csípős ebédet a templomban (Kíra szegény joghurtos rizst evett), és délután már lakást néztünk öten. Este tízkor Peti kiment újra a reptérre az esti műszakosokkal beszélni, hogy kiderítse, ki volt a sofőrünk előző éjjel. A nulla csillagos szálloda menedzsere személyesen kísérte, vitte kocsival, intézkedett, sőt megfenyegette a sofőrt, hogy feljelenti, ha nem hozza vissza a telefont. Végül az másnap estére, többszörös fenyegetés után visszahozta, de nem akarta odaadni, pénzt kért érte. Majdnem összeverekedtek vele a szállodás alkalmazottak, de végül megvan a telefon.

Tegnap, a második napon találtunk egy várakozáson felüli, remek, új építésű lakást, amit még egy hétig építenek, és alig két óra alatt le is alkudtam. Ma meg leelőlegeztem. Az ingatlanirodából négy férfi jött el – akiknek a ruhájából és viselkedéséből azonnal kiderült, milyen hierarchikus viszonyban állnak egymással – és a tulaj. Mi egy órát késtünk, de ők is. Bemutatták a tulajt: ő itt kérem Ramesh úr (ez egy keresztnév), akinek az apja egy remek ember. Övé az egész épület és a mellette lévő is. Én meg Dóra asszonyság vagyok Európából (senki még csak nem is hallott Magyarországról) és egy Guruhoz jöttünk Indiába. Kende fiam megkérdezte: „– Anya, ez a törpe cigány?” (Dél-Indiára jellemző sötétebb bőre volt.) Majd még megbeszéltük, hogy kérek a teraszra korlátvédő plexit (le ne essenek a gyerekek), lámpákat és karnist. Gáztűzhellyel is próbálkoztam, de azt valamiért nem ad a tulaj. Ami nem szokás, az nem szokás. Ezután átadtam a foglalót, és amikor átvételi elismervényt kértem, kicsit csodálkoztak, de az ingatlanügynök elkérte Kíra rózsaszín pónis naplóját, majd végül a szállodafoglalás hátuljára firkantott egy elismervényt, melyet Ramesh uraság aláírt, vagyis inkább firkantott (se személyi szám, se anyja neve, de még az sem, hogy körülbelül hány éves). Azért a telefonszámát elkértem. Most vagy egy hét múlva lesz lakásunk, vagy buktam egy csomó pénzt.

Délután elvittük a gyerekeket játszótérre, hiszen hősiesen hagyták magukat végigvonszolni vagy hét lakáson két nap alatt, huszonnégy óra utazás után. A játszótér is kellemes meglepetés volt. A homokozó szélén hindu istenek (szobrok) ülnek, a hangszóróból hangos helyi zene (inkább rikácsolás) szólt. Hadd mulasson a gyerek az istenek szeme láttára!

Kende el van ragadtatva, hogy „auto-riksával” (más ázsiai országokban tuk-tuk néven ismert motoros jármű) közlekedünk egész nap! A helyiek már értetlenkedve megjegyezték, hogy az autó kényelmesebb lenne, és nem kerülne sokkal többe, de hát ők nem értik, hogy mi egész nap játszunk.

A szállodában a mi szobánkban (én Kírával alszom) nem működik a zuhany, viszont van egy vödör kancsóval. Ez annyira tetszik a gyerekeknek, hogy a másik szobában is ezt használják, a zuhany igazán unalmas és divatjamúlt dolog! WC-papírt nem adnak (itt nem szokás használni, mindenki mosakszik WC-zés után), jól jött volna több guriga otthonról. De sebaj, átszokunk! Egyelőre élvezettel fröcskölik összevissza a gyerekek a fürdőben a WC-nél elhelyezett fenékmosó csőből a vizet.

Új mobil életünk

2018. október 11.

Amióta betettem a telefonomba az indiai kártyámat, fontos ember lettem: egyfolytában csörög a telefonom. Ez eleinte nagyon meglepő volt az otthoni nyugodt életemhez képest. A baj csak az, hogy nem tudom, kivel beszélek és mit akar. A legtöbben alig vagy nagyon hibásan és érthetetlen angol kiejtéssel beszélik a hindisht (helyi hibás angol). A beszélgetés általában úgy zajlik, hogy „Hello, this is Pradesh/Parvathi/Rupa stb. Mam, lsjflahghdlvhlvlldablfynlfbldfjladjllynvlydbld!!!” Ráadásul

eszméletlen az utcai zaj, a járművek folyamatosan tülkölnek, és a gyerekeim is hárman egyszerre szólongatnak. (Ez utóbbit már megszoktam.) Úgyhogy, miután rájöttem, hogy a visszakérdezés nem működik (csak ugyanazt ismétlik), azt a stratégiát választottam a telefonon való kommunikálásra, hogy elkezdem mondani a magamét, pld. „a bútor miatt telefonál?” Fontos, hogy eldöntendő kérdést tegyek fel, mert a „yes” és „no” még érthető, kivéve persze, hogy itt nemigen illik nemet mondani, ami azért jócskán megbonyolítja a helyzetet. Ha az illető egy idő után sem mond igent, az nemnek számít, akkor egy másik témát vetek fel, hátha az lesz a befutó. Így lassan, de biztosan közelebb kerülünk egymáshoz. Már egész jól megy.

Az elmúlt éjszakákat (amikor a még mindig jet leg-es gyerekek végre valahára elalszanak) azzal töltöttem, hogy a még ki sem bérelt lakásunkba bútort és egyéb minimálisan szükséges használati tárgyakat keressek interneten (víztisztító berendezés, gáztűzhely, felmosó stb.). Különböző cégek árasztottak el ajánlatokkal és „Diwali kedvezményekkel”. (A Diwali egy hamarosan kezdődő óriási ünnep, amire lázasan készülődik egész India.) Lehet bútort bérelni (egy évre már többe kerül, mintha megvenném), újonnan venni (de csak 80% vesztességgel eladni), és használtan venni visszavásárlási garanciával (40%-on). Természetesen nem lehet mindent egy helyen kapni és rengeteg standard méret van mind ágyban, mind matracban, mind ablakban, mind függönyben. Hol inch-ben, hol cm-ben, hol feetben adják meg a méreteket, hogy a többségében írástudatlan indiaiak és szerencsétlen idetévedt magyarok élete ne teljen unalmasan. A víztisztító berendezés beszerzése szintén külön szakértelmet igényel.

Miután a gyerekeknek az nem program, hogy órákig méregetünk a lakásban, hogy hova mi férne, megint elvittük őket játszóterezni (hej, de ráérünk!). Itt az e-mail nem divat és mindent Whatsappon kommunikálnak az emberek, így a bútort végül egy auto-riksában száguldozva és rázkódva választottam ki. Egyik oldalamat két narancssárga műanyag pisztoly bökte, a másikat egy palack víz, rajtam és a táskámon egy gyerek ült, közben majd meggyulladtam 32 fokban a mellemet eltakaró kendőben. (Ezt a trükköt az itteni nőktől lestem el, az idomokat nem mutatjuk.) Zötykölődés nélkül sem látok már apró betűt szemüveg nélkül, úgyhogy nagyon kíváncsi leszek a végeredményre.

Vennem kellett egy mobil mobiltöltőt (power bank), hogy ne legyek elveszett ember, ha lemerül az életfontosságú telefonom. Ez a közlekedésnél különösen fontos. Itt Olá vagy Über taxival közlekednek az emberek. Ez egy applikáció, ami tudja, az ember éppen hol tartózkodik, csak az úti célt kell beírni, és kiválasztani, milyen típusú járművet kérünk: auto-riksa, közös autó, kis autó, nagy autó. Az auto-riksa jön általában a leghamarabb. Azt írja, két perc, majd amint rábökünk, hogy

„megrendelem”, rögtön tizenhét perc lesz belőle. Jól látható a térképen, hogy épp merre megy a jármű. Inkább megy, mint jön, nem véletlen hát a tizenhét perc, mely egyszer csak (mire a sofőrnek leesik, hol várják) lecsökken egy öt percig tartó egy percre. Aztán látni, hogy kering vadul, forog ide-oda. Ilyenkor általában megszólal a telefonom és beleszól az angolul egyáltalán nem tudó sofőr (aki általában pont emiatt az angol navigációt is alaposan félreérti): Ő: „– Hallo?”

Én: „– Hallo! Olá?”

Ő: (nagyon csodálkozó hangon) „– Á!!! Olá!!!” – majd – „jlaglgajalfjslígjldfbaljajal”.

Míg én ezt végighallgatom, odalépek a hozzám legközelebb álló járókelőhöz és kedvesen oldalba bököm, kezébe nyomom az iPhone-omat és felkérem: „– Olá, plíííz!!” Erre ő a világ legtermészetesebb módján – a meglepődésnek még csak a csírája sem jelenik meg az arcán, mintha csak azért állt volna ott, mert engem várt – átveszi a telefont és hosszas, intenzív beszélgetésbe kezd az Olá sofőrrel. Minden túlzás nélkül van, amikor ez 10 percig is eltart. Se a járókelő, se a sofőr nem sajnálja erre az igen fontos ügyre az időt. (Mi egy kicsit azért igen.) Viszont kárpótol minket a mindent elsöprő öröm, amikor a mi várva várt Olá sofőrünk végre megérkezik. Az öröm van, hogy kölcsönös, és még fotózkodni is kell a dél-afrikai magyarokkal. (Halvány lila gőzük sincs, honnan jöttünk, de valamiért többen Dél-Afrikára tippeltek.) Útközben, bár a navigációja mutatja az utat, a sofőr rendszerint alaposan eltéved. Ilyenkor kapcsolunk telefonos segítség üzemmódra, a célállomáson lévő bármely személy megfelel erre. Ezért fontos mindenkitől telefonszámot kérni, akivel az ember találkozik, hacsak két percre is.