A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sylvia Day: Butterfly In Frost, 2019

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hét év vágyakozás, 2017

Idegen a férjem, 2017

Botrányos viszonyok, 2018

Büszkeség és gyönyör, 2018

Fordította

SZASZKÓ GABRIELLA

© Sylvia Day

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A borítót az eredeti alapján készítette: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-45-3

A Tabke családnak, akik mindig megihletnek erejükkel, együttérzésükkel és hitükkel.

1

– Még nincs is kilenc, és már be vagyok csípve – közli a szomszédom, Roxanne, ahogy szélesre tárja előttem a háza ajtaját a kopogtatásom hangjára. Csillogó szemmel áll előttem, miközben a vizslája hangosan ugat; ezt a hangzavart csak a corgi-csivava kutyusa tudja felülmúlni. Mind a két kutya sebesen rohan az üdvözlésemre.

– Mit ünneplünk? – kérdezem, és leguggolok, felkészülve a bundás szeretetgombócok rohamára. Felnézve magamba fogadom a Roxy modellhosszúságú lábán feszülő farmer és a sikkes fehér ing látványát, amit a derekánál kötött meg. Roxy ruházata mindig könnyed eleganciát tükröz.

– A hétfő mimózanap, doki! – vigyorog rám.

– Tényleg? – Mindkét kutyának megsimogatom a hasát, akik továbbra is el vannak bűvölve az érkezésemtől. – Ne is várd, hogy vitatkozzak! Híres vagyok arról, hogy néhanapján piát írok fel receptre.

– De te sosem iszol.

– Azért, mert nem vagyok vicces, ha iszom, csak érzelgőssé válok – húzom fel a vállam.

Bella és Minnie forró üdvözlése nyomán Roxyból is előbújik az érzelgősség.

– Nagyon hiányoztál nekik és nekem is.

– Olyan hosszú időre nem mentem el, hogy hiányozzak.

Ahogy felállok a kutyáktól, szinte büszke vagyok magamra, hogy sikerül elkerülnöm a páros nyelvcsapásaikat.

Kifújom a levegőt, mire Roxy erősen megölel. Több mint tíz centivel magasabb nálam, jó pár évvel idősebb és mérföldekkel szebb is.

Hátratolva tanulmányoz engem, aztán bólint, mintha elhatározásra jutna. A tekintetem a vállig érő hullámos tincseire siklik, amelyek csodásan keretezik ovális arcát. Roxy barna szeme néhány árnyalattal világosabb, mint a bőre, ami kedvességről és őszintén édes jellemről árulkodik.

– Milyen volt Manhattan? – kérdezi, ahogy belém karol, és behúz a házba.

– Kész bolondokháza, mint mindig.

– És a kedvenc celeb párosom? – Berúgja az ajtót mögöttünk. – Még mindig elképesztően elbűvölőek és mocskosul gazdagok? Már teherbe esett a csaj? Nekem elmondhatod, nem árulom el senkinek!

Elmosolyodok, nekem is hiányzott Roxy. Mindig lehet vele pletykálni, de sosem válik rosszindulatúvá. Ennek ellenére öt percnél tovább képtelen titkot tartani.

– Gideon és Eva Cross még mindig elképesztőek. Mivel nem én vagyok Eva orvosa, ezért nem tudom, hogy terhes-e vagy sem. De elvárom tőled, hogy kiderítsd az infót, amint teherbe esik, hiszen ez a különleges képességed.

– Ha! Bár úgy lenne, de Kylie Jenner terhessége bebizonyította, hogy még a hírességeknek is lehetnek titkaik. – A szeme csak úgy csillog az izgatottságtól. – Szóval, lehet, hogy Eva gyereket vár, de titokban tart mindent.

Nem akartam csalódást okozni neki, de…

– Viszont semmi látható bizonyítékkal nem szolgálhatok pocak terén.

– A fenébe! – biggyeszti le a száját Roxy. – Hát… még fiatalok.

– És elfoglaltak. – Mivel velük dolgozom, ebben biztos vagyok.

– Milyen ruha volt rajta, amikor láttad? Teljes leírást akarok: cipő, kiegészítők, ruha.

– Melyik szerelésére gondolsz? – kérdezem ártatlanul. – Már többször is találkoztunk.

Roxy szeme a kijelentésemre csak még jobban csillogni kezd.

– Ó, édesem! Együnk valamit Saltynál, és akkor mindenről beszámolhatsz!

– Meggyőzhető vagyok.

– Igencsak sok megbeszélnivalónk van.

Erős parfümjének illata elhalványul, ahogy belép a nappaliba.

– Csak három hétre mentem el. Hogy történhetett ez alatt ennyi minden?

Követem Bellát és Minnie-t a nappali küszöbéig, és azonnal megkönnyebbülök az ismerős hely láttán. A szobát főleg fehérrel dekorálták, amibe némi kék és arany keveredett. Roxy otthonának hagyományos stílusa egyszerre kényelmes és elegáns. Néhány helyre élénk színű mozaikkal kirakott dísztárgyakat helyezett – pohártartókat, dekortálakat, vázákat és ehhez hasonlókat –, ezeket maga készíti, és az alkalmazottai adják el a kistermelői piacon.

Az óriási ablakok a Puget-szorosra néznek. A látvány mindent visz.

A szoros, a Maury és Vashon-szigetek panorámája mindig is lenyűgözött. Egy óriási piros és fehér uszályon színes szállítókonténerek sodródnak, egyre távolabb úszva Tacomától. A jármű kissé lelassul a kanyarnál, hogy ki tudjon fordulni a Poverty-öbölből. A vontatóhajó aprónak tűnik mellette, és pont az ellentétes irányba indul. Emellett magánjárművek – kis motorcsónakok és hatalmas jachtok is – horgonyoznak a közeli parton.

Sosem tudom megunni a csillogó víz és az elhaladó hajók bámulását. Órákon keresztül el tudok mélyedni a látványban. A helyzet az, hogy ez a kilátás rémesen hiányzott, amíg New Yorkban voltam.

Pedig régen még megesküdtem volna rá, hogy New Yorkban fogok meghalni, mivel ott is születtem. Egyértelműen nem ugyanaz a nő voltam, aki azelőtt.

Ránézek az óriási öreg fára a szirten, keresem a fehérfejű rétisas kirívóan hófehér buksiját. Az egyik csupasz ág a kedvenc helye, ami most üresen árválkodik. A távolban egypár repülőgép ereszkedik a SeaTac reptérre észak felől, ami elárulja, merről fúj a szél. A hátam mögé nézve megpillantom Roxyt, amint makulátlan fehér cipőt húz a lábára, majd feláll.

– Szóval, megint lecsúsztál az összeröffenésről. Már az ünnepek óta nem voltál, mi?

Igyekszem elmenekülni a kérdés elől, ezért megragadom a kutyák pórázát, amely a falon lóg az előszobában.

– És lemaradtam valamiről? Sejtésem szerint nem.

Minden hónapban összecsukható tábla jelenik meg az utcánkban, a következő közösségi összeröffenés dátumát és helyszínét hirdetve. Mindig hasznosnak tartottam a kiírást, hiszen így előre tervezhetem a New York-i munkautazásokat. Az ilyen nagy közösségi gyűlések igencsak nehezemre estek, és próbáltam elkerülni, amikor csak lehetséges volt.

– Emily a kertészével érkezett. – Roxy csatlakozik hozzám, és felcsatol az övére egy tasak természetben lebomló kakizacskót. – Randiznak, vagyis nevezhetjük így is.

A hírtől egy pillanatra megtorpanok, és érzékelem, hogy a kutyák izgatottan kergetőznek körülöttünk.

– Azzal a sráccal? Az nem tizenhat éves?

– Istenem! – Roxy a torka mélyéről kezd el nevetni. – Annyinak néz ki szerinted is? Kiderült, hogy már húsz.

– Húha! – Emily sikeres író, aki nemrégiben esett át egy fájdalmas váláson. Mivel ezt én magam is átéltem már, ezért csak a legjobbakat kívánhatom neki. Sajnos szerencsétlen a helyzet, hiszen a legújabb pasijai mind egyidősek a fiával, ami igencsak felzaklatja az állóvizet a helyiek között.

– A trauma fel tudja bolygatni az embereket – mondom együttérzően, és igyekszem leplezni az érzelgősséget a hangomban.

Mindannyian máshogyan dolgozzuk fel a traumákat, én például teljesen szakítottam az előző életemmel.

– Figyelj, én megértem. De a cukifiúdat elhozni egy ilyesféle közösségi találkozóra, főleg úgy, hogy csomó mindenkinek nyírja a füvét, egyszerűen hülyeség. Olyan lesajnáló tekinteteket kapott, amikor hátat fordított, hogy csak na.

Mind a ketten lehajolunk, hogy feltegyük a pórázt.

– Hogy hiányzott ez… – gúnyolódok, és emlékeztetem magam arra, hogy küldjek Emilynek egy képeslapot, hogy kifejezzem együttérzésemet.

– És ez még nem minden!

– Nem?

Én Minnie-t viszem magammal, amíg Roxy Bellát vonszolja. Igazából sosem beszéltük meg, hogy így legyen, de ez lett a napi rutinunk. Hetente párszor elvisszük a kutyusokat sétálni, ez nekem is segít kimozdulni a házból. Az orvosom szerint fontos, hogy lássam a napfényt.

Roxy a lábán hintázik izgalmában.

– Les és Marge eladták a házukat.

– Azt se tudtam, hogy árulják – pislogok.

Roxy felnevet, és a bejárati ajtó felé indul.

– A helyzet az, hogy nem is árulták.

– Mi van? – követem őt, ahogy kilép.

Minnie mellettem fut, behúzza a farkát, ahogy becsukom az ajtót.

Jobbra pillantok a házam irányába, a csodásan felújított, pillangótetős, század közepén épített lakhelyem felé, aztán a tekintetem továbbsiklik a hagyományos házikóhoz, ami Les és Marge tulajdona volt. Mind a három ház különleges elhelyezkedésű, hiszen az utcára és a szorosra néz. A hihetetlen kilátás mellett magányt is biztosít, ugyanakkor csupán húszpercnyi autóútra van a reptértől.

Roxy lelassítja a lépteit, így be tudom érni, aztán rám néz.

– Miután elrepültél New Yorkba, másnap egy Range Rover parkolt fel a kocsifeljáróra, és egy pasas készpénzt ajánlott nekik, ha kiköltöznek tizennégy napon belül.

Kissé botladozni kezdek, mire Minnie egy pillanatra belegabalyodik a pórázba. A kutya szinte dühösen néz rám, aztán továbblépdel előre.

– Ez kész őrület.

– Ugye? Les nem mondta, mennyit ajánlott a pasas, de sejtésem szerint jó sokat.

Felfelé haladunk a kocsifeljárón, de újra a domboldalon elterülő házakat nézem. Mindegyiken hatalmas ablakok pislognak, hogy még jobban be tudják fogadni a látványt. A mi kis titkos házainkról senki sem tudott, de mostanság nagyon kapósak lettek a seattle-i és tacomai ingatlanok, így lelepleződtünk. Nagyon sok házat újítottak fel mostanság, hogy az új lakók ízléséhez illeszkedjenek.

Az útra érve balra fordulunk, jobbra zsákutca helyezkedik el.

– Ha örülnek – mondom –, akkor én is örülök.

– Le vannak taglózva. Rengeteg minden történt azóta, de szerintem örülnek, hogy meghozták ezt a döntést. – Roxanne megtorpan, ahogy Bella megáll, és megvárjuk, amíg a két kutya megjelöli a megszokott helyet a kavicsos részen az aszfalt szélén. Nincsenek se útpadkák, se járda az utcánkban. Csak csodásan lenyírt pázsit és bőségesen virágzó cserjék.

– Próbáltunk infókat kiszedni – folytatja –, de nem mondtak semmit az eladásról – les felém a szeme sarkából. – De pár dolgot elmondtak a vevőről.

– Miért nézel így?

– Merthogy Mike és én úgy gondoljuk, hogy a vevő híresség lehet. Talán rendező vagy művész. El tudod ezt képzelni? Először jött Emily, a bestselleríró, aztán te, a valóságshow-sebész. Aztán meg ez a pasi! Lehetséges, hogy ez lesz az új Malibu! Tengerparti házak erdőtüzek és luxusadó nélkül!

Roxy férjének, Mike-nak az említésére elmosolyodom. A pasi hozzám hasonlóan tősgyökeres New York-i, aki folyamatosan emlékeztet a régi életemre, de egyben arra az új valóságra is, amit az utóbbi időben berendeztem itt magamnak. Pontosan ezt a megszokottságot rengette meg most a szeretett szomszédjaim elvesztése.

– Honnan veszed mindezt? – kérdezem, és eldöntöm, hogy belemegyek Roxy játszmájába. Az elmúlt évek során megtanultam elfogadni azokat a dolgokat, amiket nem tudtam megváltoztatni. Ez igencsak nehéz feladat egy olyan kontrollmániás számára, mint én.

– Les mesélte, hogy a pasas nem is látta a házat belülről. Elmondása szerint nem is érdekelte. Elég volt neki, hogy tökéletesek a fények. Ki mondana ilyesmit? Valaki olyan, aki művészettel foglalkozik, nem?

– Talán – helyeselek óvatosan, mert teljesen letaglózott ez a váratlan beszélgetés. Az út élesen felfelé nyúlik előttünk, az emelkedőn caplatástól hamarosan égni kezd a combizmom. – Ettől még nem biztos, hogy híres.

– Ez a másik dolog – lihegi Roxy. – Les nem mondta el, milyen összeget ajánlott, de azt megsúgta, hogy a pasas őrült, hogy nem vette meg ebből a pénzből az utca végi óriási birtokot. Azt a házat meg három és fél millióért vesztegetik.

Az elmém szinte elborul a gondolattól. Les és Marge háza tényleg csodálatos, de közel sem ér ennyit.

– Azt hiszem, láttam egyszer a vevőt a boltíves ablak alatt a nappaliban – folytatja Roxy. – Egy igencsak csinos szőkét hozott magával. Szupermodellnek kinéző szépséget, nyakig érő lábbal.

Lihegek, ahogy felérünk a magaslatra. Roxy, aki mindennap edzőterembe jár, szinte ki se fullad.

Fél kilométernyi távra jobb oldalt helyezkedik el az utca, ami Dash Point felé vezet. Ezen túl egyenesen lefelé lejt az út, amíg el nem éri a tengerpartot. Redondo Beach található ott Salty éttermével, ami cölöpökön áll a vízen, csodálatos kilátással a Poverty-öbölre és azon túlra. Éppen költői magasságokba emelném Salty tengeri herkentyűs levesét, amikor egy futó teljes sebességben robban ki a sarkon. Hirtelen feltűnése megrémiszt, és ahogy közelebbről megnézem, teljesen lefagyok. A lélegzetem a tüdőmben reked.

Egyszerre túl sok mindent kell felfognom, az elmém próbálja egyben befogadni a férfi látványát, aki fekete rövidnadrágot és hasonló színű cipőt visel. Csodásan lebarnult, kidolgozott tetoválások fedik a karját, izzadsága olajosan üt ki rugalmas izmain.

És az arca! Formás, szögletes állvonal. Elképesztően, lélegzetelállítóan helyes.

Roxy pár méterrel előttem áll, és halkan füttyent.

– Az anyját!

A hangja figyelmeztet arra, hogy levegőt kéne vennem. A bőröm nedves és forró a verítéktől. A pulzusom olyan magasba emelkedik, hogy azt nem foghatom rá a fizikai megerőltetésre.

Először észre se vesz bennünket, annak ellenére sem, hogy felénk tart. Az elméje máshol járhat, a teste automatikusan halad előre. Hosszú, erős lába szinte falja az aszfaltot. A karja ritmusos, kontrollált tempóban leng mellette. Elképesztő, mennyire kecsesen mozog a teste ilyen sebesség mellett is, áramvonalas és hajlékony. Szépség, erő és könnyedség bújik meg a mozdulataiban, én meg képtelen vagyok leállni a bámulással. Nagyon jól tudom, hogy feltűnően csinálom, és félre kéne kapnom a tekintetem, de nem tudok ellenállni.

– Látod te ezt? – kérdezi Roxy, és úgy fest, ő sem tudja levenni róla a szemét.

A transzállapotot Bella és Minnie panaszos ugatása töri meg. A kutyák is észrevették az idegent, aki hatalmas sebességgel száguld felénk.

– Hé! – szól rá Roxy Bellára, és közelebb húzza. – Csendbe legyél!

De én még mindig el vagyok veszve a látványban, így nem tudok időben reagálni. Minnie úgy dönt, hogy megrohamozza az ismeretlent. A póráza úgy csusszan ki a kezemből, mintha egyáltalán nem is fogtam volna. Már eltűnt mellőlem, mielőtt utána tudnék kapni. Zömök lábai olyan gyorsan mozognak, hogy összemosódnak előttem, és egyenesen a férfi felé tart.

– Basszus!

Már én is felé futok, amikor kiszakadok a gondolataimból. A pasi nem tűnik meglepettnek a két stírölő nő és az őrült kutyáik láttán. Szájának erős vonala megfeszül, ahogy lézerpontosságúra változik a figyelme, ennek ellenére nem lassul le.

Az ősi ösztönöm arra sarkall, hogy meneküljek a helyzetből. A férfi olyan, mint egy dühös ciklon, ami össze akar ütközni velem. A védőhálóm próbál rávenni, hogy vonuljak vissza.

– Minnie! – ordítom, és futás közben lefelé nyúlkálok, hogy elkapjam az elszabadult pórázt, de persze elvétem a célt. – Bassza meg!

– Minnie mackó! – ordít utána Roxy, mire az apró kutya azonnal farolni kezd, hogy megforduljon a gazdája felé.

Fürgén megváltoztatom a célt, hogy elkerüljem a felém tartó férfit, és átiramodok az utca másik oldalára.

– Teagan!

Roxy pánikkal vegyülő hangja nyomán elfordítom a fejem… még időben, hogy meglássam a Chrysler 300-ast, ami épp felém dübörög.

Az adrenalin a véráramomba nyomul, megindulok, de a fékező kerekek hangjától feláll a nyakamon a szőr. Hátulról ütközik nekem valaki, épp elég erővel, hogy lelökjön az útról a szomszédom pázsitjára.

Rettegve és kifulladva kapkodom a levegőt, és beletelik pár másodpercbe, hogy ráébredjek: rendben vagyok.

És hogy a szexi, izzadt pasi, aki elől menekültem, épp rajtam fekszik.

2

– Te teljesen megőrültél? – csattan fel, ahogy lenéz rám.

Úgy veszem észre, hogy hihetetlenül dühös, és ilyen közelségből csak még szexibb.

A szeme csodás mogyoróbarna, némi smaragdzölddel keveredve, arany csillogással a pupillája körül. Emellé elképesztően sűrű szempilla társul, annyira sötét, hogy szinte úgy tűnik, kihúzta a szemét. A szemöldöke épp ilyen erőteljes és feltűnő, tökéletesen kiemeli ragyogó, dühös tekintetét. Eszményi arccsontjáért ölni lehetne, de az ajkát komor vonallá préseli.

Megrázza a vállamat.

– Hallod, amit mondok?

Persze, épp a rekedtes, nyers orgánumát hallgatom. Egy jazzbárra gondolok. A hangjába mintha whisky és dohány íze vegyülne.

Fölöttem ül, rám csepeg az izzadsága, és úgy érzem, mintha a testemet defibrillátorra kötötték volna. Éles, fájdalmas hullámok rázzák meg a teljes testemet. A mellkasom erősen emelkedik, minden lélegzetem az ő illatát sodorja felém. Citrom és férfias feromonok, egy egészséges, éppen sportoló férfi aromája.

– Teagan – morogja, és felhúz a vállamnál fogva. – Mondj már valamit!

Istenem, az a bicepsz és azok a mellizmok a tetovált bőre alatt! És a kockás hasa…

– Teagan! – Roxy a pasi válla mellett áll, és próbálja visszafogni Minnie-t és Bellát. Lehetséges, hogy ők más fajhoz tartoznak, de még így is rá akarnak mászni a pasasra. – Mi az istent gondoltál?

Újra a földre nyom, ő pedig feltápászkodik.

– Szerintem nem gondolkozott.

Ahogy felnézek rá, azon gondolkozom, milyen magas lehet. Felém nyújtja a kezét, én pedig gondolkodás nélkül megfogom. Az érintése olyan éberséget kelt bennem, amely erősebb, mint a szorítása. Felhúz, majd elrántja a kezét, és szórakozottan dörzsölni kezdi a mellkasát.

– Sokkal jobb dolgom is van annál, minthogy végignézzem, ahogy szétkenődsz az úton – közli velem igencsak fagyos hangnemben.

Ebben a férfiben semmilyen puhaságot nem fedezek fel. Sem a testében, sem a személyiségében. Sem az arcában, ami annyira férfias, de valahogy mégis gyönyörű. Elveszek az elképesztő vonzerejében. Meglep a szexuális feszültség, ami kettőnk között vibrál.

Én is megdörzsölöm a tenyerem, de a bizsergés továbbra is tart.

– Nos, köszönöm, hogy megmentettél.

– Igen, köszönjük – mondja Roxy a kezét a szívére téve. – Halálra rémisztettél!

A pasi tekintete újra felém téved.

– Minden oké?

– Igen, jól vagyok. – Csak az a gond, hogy a hajamat túl gyorsan fontam be, az arcomat nem sminkeltem ki, a szemöldökömet meg ki kéne szedni. Mindennek mintha egyszerre lennék tudatában. Bárcsak összeszedettebben néznék ki! A külső lehet fegyver is.

Ráébredek, hogy pontosan erre emlékeztet a tetkója: egy harcos fegyverzetére. A tinta elönti a széles vállát, befedve a mellizmait és a vállának csúcsát, mielőtt lefutna a csodás karján.

A pasi beletúr a hajába, hátat fordít nekem, és elsétál.

– Egyébként Roxanne vagyok! – A barátnőm hangjába figyelmeztetés vegyül, hogy a pasi vékony jégen táncol.

Erre megfordul, és kinyújtja a kezét, újra erőt sugároz. A hangulata még mindig izzó, de minden más jeges körülötte, mint az acél.

– Garrett.

– Örülök, hogy találkoztunk, Garrett. – Megrázza a kezét, majd felém mutat. – És ez a félelmet nem ismerő hölgy dr. Teagan Ransom.

Garrett összehúzza a szemét, hitetlenkedő pillantást küld felém, majd visszanéz Roxyra. Teljesen lemondóan rázza a fejét.

– Tartsd távol az utcától a barátodat, Roxanne!

Futva távozik, eltűnik az utca sarkán, olyan gyorsan, ahogy feltűnt.

Roxyval együtt bámulunk utána. Bella és Minnie ugatva feszítik a pórázt.

– Nos – mondja Roxy, ahogy lelép a fűről. – Ez kicsit több izgalom volt, mint amire vágytam ilyen korán.

Remegve és zavartan rágódom, hogyan is induljak neki a hazafelé vezető útnak.

Roxy megérinti a könyökömet.

– Tényleg rendben vagy?

– Igen.

Továbbsétálok, igyekszem ragaszkodni a megszokott rutinhoz. Egyik lépés a másik után. De a szívem még mindig túl gyorsan pörög, az adrenalin továbbra is magasra hág a véráramomban. „Üss vagy fuss” reflex keveredik az elmém sokkjával.

Már túl régen elfelejtettem, hogy nőből vagyok én is.