A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: The Naked Truth, 2018

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Egomániás, 2019

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © 2018. The Naked Truth by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Seres Noémi, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-33-0

A megbocsátáshoz erő kell.

Ha egy erős nőbe szeret bele az ember és aztán elcseszi, a nő megbocsát… miután szétrúgta a seggedet.

Első fejezet

LAYLA

– Ne haragudj, elfelejtettelek felhívni. Nem tudok ma veled ebédelni – sóhajtottam, majd legyintettem az asztalomon szétszórt papírok felett. – Pittman megkért, hogy csináljak egy prezentációt az egyik új ügyfelünknek.

– Az öreg Pittman, vagy Joe?

– Az öreg. Nos, az, hogy megkért, nem a legmegfelelőbb kifejezés. Kopogás nélkül berontott hozzám, miközben épp konferenciahívást bonyolítottam, úgyhogy mondat közben kénytelen voltam hívásvárakoztatásra tenni az ügyfelemet. Annyit vakkantott csak oda, hogy három órakor a főelőadóban, aztán kisétált. Fel kellett hívnom Lizt, a titkárnőjét, hogy megtudjam a részleteket.

– Ez remek. Végre visszakerülsz a nagykutyák kegyeibe. Tudtam, hogy kitaposod magadnak az utat. – Oliver megkerülte az íróasztalomat, és kifelé menet megpuszilta a fejem búbját. – Majd hozok neked friss tonhalas tacót, amit annyira szeretsz.

– Szuper vagy.

Körülbelül egy hónapja randizgattam Oliver Blake-kel, bár már közel öt éve voltunk barátok. Még juniorként dolgozott a cég szerzői jogok osztályán, de nem túlzás azt állítanom, hogy ő volt nálunk a legjobb.

Amikor egy héttel ezelőtt beteg lettem, meglátogatott, és hozott nekem csirkehúslevest. Ha rossz kedvem volt, emlékeztetett rá, hogy mennyi jó dolog van az életemben. Tőle kaptam a legtöbb támogatást akkor is, még mielőtt randizni kezdtünk. Bátorított, mindig mellettem állt itt, a Latham & Pittmannél, miután néhány évvel ezelőtt kirekesztettek az ügyvédi kamarából és majdnem elbocsátottak. Okos volt, helyes, és nagyszerű munkát végzett. Igazi álomférfi. Az a fajta, akit minden lány szívesen hazavitt volna, hogy bemutassa a szüleinek. A tökéletes ellentéte azoknak a seggfejeknek, akikhez általában vonzódtam.

A múlt héten megemlítette, hogy pár hónap múlva lejár a bérleti szerződése, és célzott rá, hogy szeretné, ha segítenék keresni neki egy nagyobb lakást, hiszen úgyis azt reméli, hogy a jövőben több időt fogok nála tölteni. Szóval okos volt, helyes, nagyszerű a munkában, na és… nem félt az elköteleződéstől.

Elhatároztam, hogy legközelebb, amikor ellátogatok a lakására, körülnézek a szekrényében, hátha találok pár csontvázat. Aztán újra nekiveselkedtem, és tovább tanulmányoztam a prezentációmat.

Néhányszor már megfigyeltem a tapasztaltabb munkatársakat, amint előadást tartottak az ügyfeleknek, de ez volt az első alkalom, hogy rám került a sor. Utáltam, hogy csak pár órám van átnézni a diákat és jegyzetet készíteni hozzá. Arról nem is beszélve, hogy az egyetlen dolog, amit erről a cégről tudtam, hogy startup vállalkozás, vastag bevétellel. Valószínűleg egy befolyásos, arrogáns fickóról van szó, aki otthagyta a régi cégét, és magával vitt több milliárd dollárnyi értékű befektetést. Az a fajta üzlet, amit a főnökök szerettek.

A klasszikus befektetési cégek jó ügyfeleknek számítottak – megbízható számlázást tapasztalunk, ha az ember végignézi a szerződéseiket, prospektusaikat és a számtalan kapcsolatukat az Állami Kockázatelemző Hatósággal. Az új szemléletű, arrogáns, fiatalos befektetési vállalkozások azonban úgy bántak a jogi számlákkal, mintha csak monopoliznának. Perbe keveredtek az alkalmazottak zaklatása, diszkrimináció, szerződésszegés és okirat-hamisítás miatt. Ezekben az ügyekben még a mi adóosztályunk is érintett lesz, mert ezek a fiatal srácok azt hiszik, hogy túljárhatnak az adóhatóság eszén.

Néhány órával később, amikor eljött az ideje, hogy előadjam a beszámolómat, felmentem lifttel a megfelelő emeletre, és átsétáltam a vastag üvegajtón a konferenciaterem felé vezető folyosón. A cég adott magára. Az irodám nem mondható éppen kicsinek, a bútorok pedig jó minőségűek. Az az emelet viszont, ahol az előadó volt, egyszerűen bűzlött a pénztől. Mahagóni recepciós pult, kristálycsillár, perzsaszőnyegek és eredeti képzőművészeti alkotások, mindez tökéletesen megvilágítva.

Igaz, nem vesztegették rám túl sokat a figyelmüket. Amikor legutóbb meghívtak ide – majdnem két évvel ezelőtt –, megkértek, hogy magyarázzam el, mivel vádol a New York-i Állami Ügyvédi Kamara. Ha valakit a legfelső emeletre hívnak, már önmagában sokatmondó – jó és rossz értelemben is –, úgyhogy ettől csak még kíváncsibb lettem, hogy miért nekem kellett megtartanom a mai prezentációt.

A konferenciaterem felé tartottam, amikor a folyosón összetalálkoztam Sarah Durshsel, az egyik szenior kollégámmal.

– Készen állsz?

– Amennyire az ember készen állhat, ha nem tud túl sokat az ügyfélről.

Sarah összeráncolta a szemöldökét.

– Hogy érted, hogy nem tudsz túl sokat az ügyfélről?

– Csak alapinformációkkal rendelkezem, lévén, hogy a cégprospektus még nem hozzáférhető, és nem tudok túl sokat a kulcsszereplőkről sem. Kissé felkészületlennek érzem magam.

– De korábban a vezérigazgatóval dolgoztál. – A fejét csóválta. – Pontosan ezért kértünk meg téged a prezentációra.

– Meg lettem volna kérve rá? Nem tűnt fel. Ki kért meg rá?

Mikor odaértünk a konferenciaterem üvegajtajához, láttam, hogy Archibald Pittman a terem másik felében épp egy férfival beszélget. A fickó háttal állt nekünk, úgyhogy nem láttam az arcát.

De az sem esett le rögtön, amit Sarah mondott.

– Hát itt van. Ő itt Mr. Westbrook. Ő akarta, hogy te légy az előadó.

Mivel tele volt a kezem aktákkal, a laptopommal és Starbucks kávéval, Sarah nyitotta ki előttem az ajtót, így én léptem be először a terembe. Szó szerint két lépést tettem, amikor a férfi, akivel Pittman beszélgetett, megfordult. És ekkor darabjaira hullott a világ.

Szó szerint lefagytam.

Sarah, aki közvetlenül mögöttem jött, belém ütközött, én pedig kiejtettem a kezemből a dossziékat. Megpróbáltam elkapni őket, de ekkor megbillentettem a kávés papírpoharat, amit szintén megpróbáltam elkapni, így megszorítottam. Felpattant a fedele, és a pohár egész tartalma a szőnyegen landolt. Az egyetlen dolog, amit valahogy sikerült nem az előadó padlójára dobnom, a laptopom volt.

Mielőtt összeszedhettem volna a dolgaimat, vagy egyáltalán visszanyerhettem volna az egyensúlyomat, egy erős kéz ragadta meg a könyökömet, miközben a padlóra rogytam. A férfi leguggolt elém, így nem tudtam mást tenni, mint hogy rábámulok.

Nem hittem a szememnek.

Képtelen voltam kinyitni a számat, hogy akár egy szót is szóljak. Hirtelen szemtől szembe találtam magam vele. Levegőt is alig kaptam a meglepettségtől. A pulzusom az egekbe szökött, a szívem csak úgy kalimpált a mellkasomban. Meg sem próbáltam összeszedni a dossziékat vagy feltörölni a kiöntött kávét.

Még mindig fogta a könyökömet, majd kinyújtotta felém a másik kezét is, hogy felsegítsen.

– Jó viszontlátni téged, Szeplő.

Fogalmam sem volt, hogyan jutottam túl a prezentációm elején. Először azt hittem, hogy Mr. Pittman és az előadóban lévő többi nagykutya miatt leszek ideges, miközben beszélek. Arra végképp nem számítottam, hogy Gray Westbrook fog rám bámulni az asztal túlsó feléről. A tekintete átható volt, az arcán lévő vigyor pedig egyszerre dühítő és félelmetes.

Ami pedig végképp kiverte a biztosítékot, hogy még jóképűbb volt, mint ahogy emlékeztem rá. A bőre napbarnított, így a zöld szeme csak még áthatóbbnak tetszett. Még az öltönyön keresztül is látszott, hogy testesebb lett, hogy a drága, méretre készített öltözet alatt egy olyan cizellált test lapul, mint amilyen az állkapcsa is volt. Az asztalfőn ült, s ezzel olyan erőt sugárzott, amitől teljesen odavoltam. Már el is felejtettem, hogy a férfiak képesek ilyen hatást kiváltani belőlem.

Próbáltam figyelmen kívül hagyni Gray-t, hogy a diáimra összpontosíthassak, de ez majdhogynem lehetetlennek bizonyult. Attól a pillanattól kezdve, hogy elkezdtem a prezentációt, folyton kérdésekkel szakított félbe. A prezentáció nagyjából harminc diából állt, és ebből körülbelül tíznél szakított félbe. Először ideges lettem tőle, jóllehet a kérdéseire egyszerű volt a válasz, de miután visszanyertem a lélekjelenlétemet, a folyamatos kérdezősködése kezdett feldühíteni.

– A biztonsági kockázatelemző osztályunk szorosan együttműködik az Állami Kockázatelemző Hatósággal, a Pénzügyi Szabályozási Hatósággal, az Igazságüggyel és New York Állam Részvény Bizottságával, hogy monitorozza és…

Félbeszakított. Ismét.

– És ki lesz a csapatom vezetője?

– Ahogy mondani szándékoztam, a részvényosztályunk, ahol egy tapasztalt munkatársunk dolgozik, aki az igazságügyön is dolgozott és perelt is okirat-hamisítás miatt tizenegy…

Miközben beszéltem, Gray az óráját nézte. Kevesebb, mint fél óra alatt legalább hússzor félbeszakított.

– Sajnálom. Tárgyalásom van a város másik felében, ahová most el kell rohannom.

Ha a szememmel képes lettem volna leszúrni, akkor úgy nézett volna ki, mint egy szelet Lacey Swiss sajt. Mi a fenét művel? Egyenlíteni akar amiatt, ahogy a dolgok véget értek köztünk?

Összefontam a karomat a mellkasomon.

– A prezentáció legalább egyórás lesz.

Nem vettem le a szememet Gray-ről, de éreztem, hogy mindenki rám néz. A senior kollégákat valószínűleg szívroham környékezte.

De én leszartam.

Gray ajka gúnyos mosolyra húzódott. Élvezte a szerepét. A seggfej szerepet.

– Eredetileg mi is egy órát szántunk az előadásra, de valami fontos dolog merült fel, ami azonnali figyelmet követel.

– Komolyan? És mikor merült fel?

– Layla – figyelmeztetett Mr. Pittman, és olyan arcot vágott, amivel tudatta, ennyi elég volt belőled. Nem kellett kimondania, hogy mit akar, a hangszíne mindent elárult.

Aztán Gray-hez fordult.

– Sajnálom, Mr. Westbrook. Természetesen megértjük, hogy elfoglalt. Talán megbeszélhetünk egy másik időpontot, amikor befejezzük, és akkor nagyon szívesen válaszolok a kérdéseire, amik közben felmerülnek.

Gray felállt és begombolta az öltönyét.

– Nem szükséges.

Mr. Pittman ismét megszólalt, de Gray csak hozzám beszélt.

– Talán Layla is megteszi ma este, egy vacsora közben.

Rásandítottam.

– Egy ügyféllel van programom.

Pittman szeme majd kiugrott a helyéről.

– Majd én helyettesítem a ma esti megbeszélésen, Layla. Fejezze csak be az előadását Mr. Westbrookkal vacsora közben.

A nagyfőnök nem kért, hanem utasított. Már így is addig feszítettem a húrt, ameddig csak lehetett, így most befogtam a számat, és néma csöndben bámultam Gray-re.

Az összes kolléga kezet rázott a jövendőbeli ügyfelünkkel, és váltottak még vele pár szót. Nem állt szándékomban odamenni az asztal túlsó végéhez, így hát elkezdtem összepakolni a laptopomat, az aktákat, hogy elfoglaljam magam, és reméltem, hogy Mr. Westbrook egyszerűen csak felszívódik.

De nem volt ekkora szerencsém.

Gray odajött hozzám, és a kezét nyújtotta.

– Miss Hutton.

Látva, hogy a főnökeim néznek minket Gray háta mögül, a kézfogásra tartott kezébe helyeztem az enyémet, amit megragadott, majd közelebb húzott magához. A nyakamon éreztem a forró leheletét, miközben a fülembe suttogott.

– Ne viselkedj úgy, mint aki tényleg dühös! A tested másról árulkodik. Igazából örülsz, hogy látsz, ahogy én is.

Felháborodottan hátravetettem a fejemet.

– Te megőrültél.

A tekintete a mellemre vándorolt. A mellbimbóim majd kibökték a blúzomat. Rohadt árulók.

Gray elvigyorodott.

– Logan’snál, este hétkor. Foglalok asztalt és küldök érted egy taxit.

– Inkább odamegyek én.

A fejét csóválta és nevetett.

– Már hiányzott ez az évődés, Szeplő.

Az jó, mert még bőven lesz benne részed.

Persze csak én érkeztem pontosan. Megnéztem a telefonomat, hét óra múlt. A kollegiális szabályokra való tekintettel, elhatároztam, hogy adok Gray-nek még öt percet, hogy ideérjen, mielőtt elmegyek, és mielőtt elkönyvelem, hogy nem jelent meg a vacsorán.

– Hozhatok önnek valamit, amíg várakozik? – kérdezte a pincér.

Általában megvárom, hogy az ügyfél mit rendel, ami az alkoholos italokat illeti, és követem a példáját, de a mai este eltért a szokásostól.

A merev nyakamat dörzsölgettem.

– Egy áfonyás vodkát kérek.

Reméltem, hogy ez majd segít lenyugtatnom az idegeimet és feloldja a bennem lévő feszültséget, mielőtt még tomboló fejfájás lesz belőle. Elővettem a telefonomat, majd az e-maileim között bogarásztam, hogy eltereljem a figyelmemet, miközben az italomra és Gray-re vártam.

Felkaptam a fejem Gray hangjára.

– Ne haragudj, hogy késtem.

A szívem váratlanul kalapálni kezdett. Próbáltam leküzdeni az izgatottságomat.

– Te most tényleg bocsánatot kértél? Mert már azt hittem, hogy oda a jó modorod, miután vagy ezerszer félbeszakítottál ma.

Gray teljesen figyelmen kívül hagyta a megjegyzésemet.

– Borzalmas a forgalom ilyenkor a belvárosban. Legközelebb nálam vacsorázunk.

– Nem lesz legközelebb.

Gray szája önelégült mosolyra húzódott, amikor elkapta a tekintetemet.

– Persze hogy lesz. Rengeteg legközelebb lesz. És végül majd felhagysz azzal, hogy úgy teszel, mintha nem élveznéd a társaságomat.

Gyűlöltem, hogy a testem reagált Gray-re. Már a legeslegelejétől őrülten működött köztünk a kémia. Nehéz lett volna tagadni.

Felsóhajtottam.

– Mi a fenét művelsz, Gray? Miért jöttél a cégünkhöz?

Felemelte a szalvétáját, és az ölébe terítette.

– Hát nem egyértelmű? Szükségem vagy jogi képviseletre.

– És pont ennél a cégnél? Miért akartad, hogy én tartsak neked előadást ahelyett, hogy egy nagykutyát, például az osztályunk fejét választottad volna? Vagy miért nem magát Pittmant kérted meg? Ő örömmel eleget tett volna a kérésednek, és bármilyen jogi tanáccsal ellátott volna a több mint ötvenévnyi tapasztalata alapján.

– A lojalitás fontos számomra. Valaki olyat akartam, akiben tudom, hogy megbízhatok.

– És arra jutottál, hogy az éppen én vagyok? Ötévnyi munkatapasztalat után? Éppen hogy lejárt a próbaidőm az Ügyvédi Kamaránál, amiért megszegtem az ügyvéd és ügyfél közötti kötelező titoktartást.

A pincér megérkezett az italommal.

– Parancsoljon, asszonyom. – Majd Gray-hez fordult. – Hozhatok valamit inni? Vagy megvárja, amíg a csapat utolsó tagja is megérkezik?

– Csak ketten leszünk. Egy Macallant kérek, tisztán.

– Azonnal hozom. – A pincér megkerülte az asztalt és le akarta szedni a harmadik terítéket. Én viszont odatettem a kezemet és megállítottam.

– Tulajdonképpen várunk még valakire, úgyhogy itt hagyhatja.

– Rendben – bólintott.

Gray várt, amíg a pincér hallótávolságon kívülre került.

– Én senki mást nem hívtam vacsorára.

Ittam egy kortyot az italomból, és egy mézédes, hamis mosolyt erőltettem az arcomra.

– Én viszont igen. Arra gondoltam, hogy egy olyan fontos ügyfélnek, mint te, egynél több jogászra lesz szüksége, ha pontos válaszokat akar kapni a kérdéseire.

Ahogy letettem a poharamat, láttam, hogy a férfi, akire vártam, belépett az étterembe. Körülnézett, engem keresett a tekintetével. Hogy segítsek neki, feltartottam a kezemet és integettem.

– Tökéletes időzítés. Oliver is megérkezett.

Gray a férfira pillantott, aki felénk közeledett, majd ismét rám nézett. Ahelyett, hogy ideges lett volna, úgy tűnt, szórakoztatja a dolog.

– De édes. Hívtál egy gardedámot, mert tudtad, hogy nem fogsz tudni ellenállni nekem.

Második fejezet

GRAY

– Szóval csak nem Miss Hutton főnökéhez van szerencsém? – Kortyoltam egy jó nagyot az italomból, amit éppen kihozott a pincér.

– Nem vagyok a főnöke. A szerzői jogok osztályon dolgozom. Már tizenöt éve vagyok a Latham & Pittman cégnél, úgyhogy bármilyen kérdésre tudok válaszolni.

Azt akartam, hogy elkotródjon ez az idegesítő sajtkukac.

– Burkoltan arra céloz, hogy Miss Hutton esetleg nem lenne képes megválaszolni a kérdéseimet?

– Egyáltalán nem.

– Akkor miért van itt?

Ceruzanyak Laylára nézett, hogy ő válaszoljon helyette.

– Én hívtam ide Olivert – felelte. – Ahogy említettem, véleményem szerint egynél több jogászra lehet szükség, hogy kielégítő válaszokat kapjon a kérdéseire, tekintve, hogy milyen értékes ügyfél a cégünk számára.

– Elég rosszul gondolja. – Ismét Oliver felé fordultam. – Maga elmehet. Megbízom Miss Huttonban. Tudom, hogy minden kérdésemre képes lesz választ adni.

Layla szinte vicsorogva szólt hozzám, de azért sikerült megőriznie a hidegvérét.

– Oliver ezért jött. És nagy tudást képvisel. Biztos vagyok benne, hogy a vacsora végére ön is felismeri majd ezt.

Megjelent a pincér az étlapokkal a kezében.

Az orrom alatt visszamorogtam Laylának:

– Biztos vagyok benne, hogy nem így lesz.

Miután megrendeltük az ételt, Layla gardedámja elnézést kért, és kiment a mosdóba.

Amint hallótávon kívülre ért, megszólaltam:

– Beszélnünk kell. Mondd meg neki, hogy lépjen le!

– Hogy mi? Nem!

Felálltam.

– Jól van. Akkor majd én gondoskodom róla, hogy eltakarodjon.

Figyelmen kívül hagytam, hogy Layla utánam kiabált, miközben követtem Mr. Tizenöt Évnyi Tapasztalatot a mosdóba. Ceruzanyak a piszoárnál állt. Látszólag nem csak a nyaka hasonlított egy ceruzára. Odaálltam mellé, és benyúltam a zsebembe. Elővettem ezer dollárt a tárcámból, majd megvártam, amíg becipzárazza a fenevadat, és odanyújtottam neki.

– Vacsorázz valahol máshol! Én fizetek.

Ceruzanyak a pénzre bámult, majd rám, aztán odasétált a csaphoz. Megvártam, amíg megmossa a kezét.

Amikor megvolt vele, nekidőlt a mosdópultnak, és összefonta a karját a mellkasán.

– Úgy hiszem, mint férfi a férfival beszélünk most, nem mint a Latham & Pittman jogásza egy potenciális ügyféllel, ugye?

– Igen – bólintottam. – Férfi a férfival.

Elmosolyodott.

– Jól van. Akkor hadd meséljem el, hogy csak az idődet pazarlod, ha esetleg Miss Huttonra pályáznál.

– Ugyan miért?

– Három okból is. Először is, Layla soha nem randizna ügyféllel. Másodszor, átvizsgáltalak. Értékes, gazdag ügyfél lehetnél a cégünk számára, de priuszod van. Harmadszor pedig: ő az én barátnőm.

Egyre nagyobb lett a fejem. A legutolsó pont ért a legváratlanabbul. Lehet, hogy Oliver azt gondolhatta, hogy ezzel elijeszthet, de ő sem tudhat mindent. Három évet húztam le a börtönben. Még ha kissé ijesztőnek is találnám a srácot – ami a legkevésbé sem volt igaz –, akkor sem engedném, hogy lássa rajtam.

Így hát rámosolyogtam, és a vállára tettem a kezemet.

– Hadd legyek őszinte veled, tudod, mint férfi a férfival. A három indokodból egyik se rettentett el.