Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök I.– Riva nővérek-sorozat, 2018

Mennyei bűnök II. – Riva nővérek-sorozat, 2019

Barcelona, Barcelona, 2019

© R. Kelényi Angelika, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-01-9

1.

Az élet szép is lehetne… – morfondírozott félálomban Christina Rivera, miközben az ablakon besurranó szemtelen fénysugár az arcát csiklandozta. – Lehetne szép, ha nem lenne olyan mocskosul ocsmány. Az új gyerekre gondolt, akit előző nap gyűjtött be a Santa Maria Sopra Minerva lépcsője mellől. Csak sétálni indult. Kellemes októberi délután volt, sütött a nap, de nem égetett, csupán megmelengette a szellőt. Magasan záródó ruhájában, kezében fekete csipkenapernyőjével, a kontyán elegáns kis kalapjával szigorú és arisztokratikus benyomást keltett – senki nem merte feltenni a kérdést, miért nincs kísérő mellette. Kedvenc templomához érve egy kis csomagot vélt felfedezni a lépcső mellett. Közelebb lépve látta, nem is olyan kicsi az a csomag: hatéves forma kislány kuporgott a sarokban, olyan kicsire húzva magát, mintha láthatatlanná akarna válni.

Leguggolt elé, és mutatóujjával felemelte a gyerek állát.

Riadt sötét szemek meredtek rá a maszatos arcból. A kislány ajka megremegett, és sírásra görbült.

– Hol az édesanyád? – kérdezte Christina halkan, és elsimított egy tincset a gyerek homlokából.

A lányka nem válaszolt, csak még riadtabban nézett rá, és alig észrevehetőn megrázta a fejét.

– Nincs édesanyád? – folytatta a kérdezősködést a nő, mivel azonban a kislány még mindig nem válaszolt, csak tekintete vált könyörgővé, taktikát változtatott. – Hogy hívnak?

– Giovanna – suttogta a kicsi alig kivehetőn, és egy könnycsepp csordult ki a szeméből. Végigfolyt koszos kis arcán, vékony fehér csíkot húzva maga után.

– Nem akarsz itt maradni örökre, igaz, Giovanna? – súgta neki Christina. Nem akarta megijeszteni a gyereket, már így is látszott, halálra van rémülve. Valami szörnyűség történhetett vele.

Giovanna megrázta, aztán lehajtotta a fejét.

– Ha nincs, aki vigyázzon rád, ha nincs édesanyád, akkor eljöhetsz velem. Adok neked ágyat, ennivalót… – folytatta a nő, és megsimogatta a gyerek fejét. – Csak egyetlen dolgod lesz, tanulnod kell.

A gyerek felemelte a tekintetét, értetlenül bámult rá. Christina arra gondolt, nem is érti talán a tanulás szót.

– Megtanulsz írni, olvasni… számolni is. Illedelmesen viselkedni. Persze csak akkor, ha valóban nincs rokonod, aki vigyázzon rád…

– Nincsen senkim se – motyogta maga elé Giovanna vékonyka hangon.

– Akkor gyere! – állt fel Christina. Szinte megszakadt a szíve a gyerekért. – Majd én vigyázok rád!

A kislány szót fogadott, és felállt. Akkor látszott igazán, milyen kicsi és vékonyka, milyen rongyos és milyen mocskos. Mintha hetek óta nem törődött volna vele senki, mintha hetek óta nem is evett volna. Christina megfogta a ragacsos kis kezet, és a templom előtti tér kútjához vezette a gyereket. Belenyúlt a válláról lógó apró táskába, és kivett belőle egy habfehér kendőt. Megnedvesítette, majd újra leguggolt a gyerek elé, és lassan törölgetni kezdte az arcát. Hamarosan egészen tiszta lett. Christina azonban elszörnyedve látta, hogy a bal oldalán egy sebhely fut végig, mely ugyan halvány volt, mégis jól kivehető. Mintha korábban pengével vágták volna meg.

– Mi történt az arcoddal? – mondta ki gondolkodás nélkül. Látva azonban, hogy Giovanna odakapja a kezét és elfordul, nem erőltette tovább a dolgot. – Akármi is történt, most már nem történhet veled ilyesmi. Nézd! – húzta félre a kalapját a homlokáról, megmutatva a saját sebhelyét. – Nekem is van…

A gyerek döbbenten nézte a fehér heget, majd végighúzta rajta a mutatóujját.

– Bántott valaki. – Nem kérdezte, meggyőződéssel jelentette ki. A tekintete komoly és felnőttes volt, mint aki többet tud az életről, mint amennyit az ő korában szabad lenne.

Christina csak bólintott, aztán felsóhajtott:

– Akkor tartsunk össze, rendben? – Felállt, és megfogta Giovanna kezét. – Menjünk! Ma már rendes ágyban alszol, biztonságban, ahol senki sem árthat neked.

Kézen fogva sétáltak a Via della Minerváig, ahol Christina kocsija várakozott. A kocsis kinyitotta az ajtót, a nő pedig Giovannára nézett. A gyermek tétován ácsorgott. Látszott, nem tudja, mit tegyen. Be merjen szállni a kocsiba? Be szabad szállnia egy kocsiba?

– Csak nyugodtan – fogta meg a vállát Christina, és a fellépőhöz terelte, de Giovanna ismét megtorpant. – Ne félj, ez csak egy bérkocsi. Nem ültél még ilyenen, igaz? Hát… – kacsintott – egyszer mindent ki kell próbálni.

A kislány komolyan nézett a szemébe, aztán óvatosan bólintott, és fellépett az utastérbe. Christina beljebb terelte, majd intett neki, hogy üljön le. Vele szemben helyet foglalt ő is, aztán napernyője nyelével megkopogtatta a jármű tetejét.

A bérkocsi hamarosan megállt egy jellegtelen, háromemeletes épület előtt, melynek hatalmas ívelt kapuja volt, nagy ablakai, de falai dísztelenek: sehol egy faragás, egy szobor, egy ciráda. Egészen úgy nézett ki, mint egy iskola.

A kocsis leszállt a bakról, és megkopogtatta a kaput, mire egy ablakocska nyílt ki rajta, és kinézett egy nő. Az ablak gyorsan be is záródott, majd néhány másodperc múlva kitárult a kapu két szárnya, melyen a kocsi behajtott. A gyerek az orrát az ablaknak nyomva lesett ki a járműből.

Köves belső udvarra jutottak, mely zöldellő parkban folytatódott. A kert nem volt nagy, de Róma belsejében egy ilyen zöld terület igazi különlegességnek számított.

A park egy részét gyep borította, amin gyerekek és fiatal nők szaladgáltak. Voltak, akik testedzést végeztek, voltak, akik labdáztak és voltak, akik a körben húzódó padsoron ücsörögtek, beszélgettek, olvastak, vagy csak süttették az arcukat az októberi napon. Mindenki egyforma világoskék, kényelmes ruhát viselt, a kicsik és a nagyok is. Christina látta, hogy Giovanna elmerengve nézi őket.

– Harmincketten vagyunk – segített neki, mire a kislány felé fordult. – Veled együtt már harminchárman. Látod milyen jó kedvük van? – mosolyodott el. – Pedig nekik sem volt kedvük nevetni, amikor idekerültek. Te is ilyen vidám leszel hamarosan – simogatta meg a gyerek haját.

Giovanna megrázta a fejét, felsóhajtott, majd visszafordult a parkhoz. Christina érezte, hogy még nem bízik benne. De tudta, ezt ki kell érdemelni. Nem szavakkal, tettekkel.

– Bárcsak…! – sóhajtott fel, majd kinyitotta a szemét. Tudta, ma ki kell szednie Giovannából, mi történt vele, hol vannak a szülei, valóban nincs-e élő rokona, van-e bárki, aki keresné, bántaná…

Körbefuttatta a tekintetét pazar hálószobáján: a krémszínű selyemtapétán, a fehér függönyökön, majd pillantása megállapodott a faragott, ragyogóan fénylő, politúros szépítkezőasztalkán, melyen egymás mellett csillogtak a metszett üvegcsék – egy igazi úrinő kellékei. Krémek, parfümök, púderesdobozkák, mind-mind kristályból és elefántcsontból, melyeket csak a mesésen gazdag hölgyek engedhettek meg maguknak. Külsőségek, melyek egytől egyig a szépséget hivatottak emelni, s noha Christina szerint a külső csupán porhüvely, mely mit sem ér, ha a belső rohad, azért élvezte a bársonyos kenőcsök illatát, hűvös érintését. Élvezte, hogy harminc éve ellenére a bőre hamvas és fiatal. Élvezte a pompát, amely öt éve körülvette, hisz előtte épp elég része volt a nyomorban, épp elégszer kellett gondolkodnia azon, vajon keres-e eleget festőmodell munkájával ahhoz, hogy kifizesse a lakbért, tudja finanszírozni a kisebbik húga iskoláját, képes lesz-e kielégíteni középső húga akkor igencsak nagyravágyónak tűnő igényeit… Magára szinte nem is költött. Nem volt fontos, nem érezte szükségét, csupán rajzeszközöket, papírt és vásznat vásárolt néha, hogy kevés szabadidejében kedves szórakozásának hódolhasson.

Az éjjeliszekrényén álló miniatűrre nézett, majd elmosolyodott. Felült, és kezébe vette a kis festményt. Készíttethetett volna fényképet is magukról, de inkább festetett, hisz a festészet sokkal inkább visszaadta számára hármójuk különbözőségét, hasonlóságát, és azt az erőt, melyet együtt képviseltek. Azt a megbonthatatlan, szeretetből táplálkozó erőt, melyet semmiféle vihar, erőszak, kegyetlenség szét nem szakíthat soha. Megsimította Leona arcát, aztán Nelláét, és boldogság járta át a szívét. Megvédte őket – mindegy milyen áron. Most élnek, és semmiben nem szenvednek hiányt. Ők, a valaha volt Riva nővérek… Most már Rivera néven, biztonságban vannak.

Öt éve még az életéért harcolt, most pedig egy pazar lakosztályban lakik, a saját iskolája épületében, maga mellett tudva a húgait, akiket lassan senkitől és semmitől nem kell féltenie. Értük már nem kellett aggódnia – helyettük aggódhatott a többi szerencsétlen miatt.

Felkelt, és a szépítkezőasztalához ült. A hajáról már rég lekopott a fekete festék, mellyel vörösesszőke fürtjeit takarta el, hogy ne ismerjék fel. Akkor még álcáznia kellett magát Stefano Cavo meggyilkolása miatt – ma talán már senki nem is emlékszik Stefano Cavóra. Ha pedig mégis, hát őt, a tiszteletreméltó Christina Riverát, a jótékony hölgyet – aki árva és meggyötört lányokat fogad be iskolájába, neveli, taníttatja őket – soha nem azonosítanák azzal a nyomorult kis senki Blanca Rivával, aki végzett a háziurával…

Felvette míves, ezüstnyelű, nemesfából készült hajkeféjét, és végigszántott vele hullámos, hosszú haján. Ahogy felemelte a karját, könnyű, vörös selyem hálóinge szétnyílt, alig takarva kebleit. Belemosolygott a tükörbe. Ha valaki, aki csak az iskola tulajdonosaként, gazdag nápolyi asszonyként, Katharina Schillingfürst hercegnő barátnőjeként ismeri, most látná, bizonyára elcsodálkozna. Hisz napközben szigorú kontyot, magas nyakú, zárt ruhát és kalapot viselt, többnyire rövid fátyollal az elején. Nem azért, mert attól félt, felismerik, inkább azért, mert egy cseppet sem volt kíváncsi a férfiak buja, kéjvágyó tekintetére. Mióta Stefano Cavo meggyalázta, egyetlen férfit engedett közel magához. És az az egy neki épp elég is volt. Az összes többit kizárta az életéből, nem bízott bennük. Az az egy azonban szerette őt, és soha nem bántotta volna. Ebben biztos volt, noha tudta, a férfiak alaptermészetének része a vadászat, a hódítás. Nem hitte, hogy Marco Fiore nem nézett más nőre, amióta őt ismeri. Tisztában volt vele, hogy nem szent, de azt is tudta, hogy bármikor, bármiben számíthat rá. És ez a támogatás volt számára a legfontosabb. A kettejük közti feltétlen bizalom, az, hogy társak voltak.

Ahogy Marcóra gondolt, bizsergés futott végig a gerincén. Soha nem érzett senki iránt ilyen eszelős vágyat, soha senki nem tudott ennyire beférkőzni a szívébe, lelkébe, testébe, mint ez a férfi. Lassan és alaposan hódította meg, időt adott neki, hogy készen álljon elfogadni a gyengédségét.

Léptek ütötték meg a fülét. Ismerős, határozott léptek. A tudattól, hogy Marco Fiore mindjárt megérkezik, kopog, aztán belép a szobába, megborzongott. Érezte, hogy a vére száguldani kezd az ereiben. Felállt, az ablakhoz sétált, éppolyan nyugtalan várakozással, mint minden alkalommal, amikor a férfi meglátogatta.

Ahogy előre tudta már, kopogtak, aztán válaszra sem várva nyílt az ajtó, és belépett Marco Fiore. Ellenállhatatlan, csibészes mosoly jelent meg az arcán, ahogy meglátta Christinát a könnyű hálóingében.

– Mindig tudom, mikor kell érkezni – jegyezte meg, és tekintetét vágyakozva végighordozta Christina könnyű selyem alatt tökéletesen kirajzolódó alakján. Többet mondani azonban nem volt ideje, mert a nő elé lépett, karjait a férfi nyaka köré fonta, teljes testével hozzásimult, majd úgy csókolta meg, mintha száz éve nem találkoztak volna. Olyan szomjasan, hogy Marco teste azonnal reagált. Átkarolta a derekát, magához szorította, és a másik érezte, nem csupán a csókjára vágyik. Szerelmeskedni akart vele, azonnal, gyorsan, és tudta, meg is kapja, amit akar, hisz a férfi készen állt már egyetlen csóktól, egyetlen öleléstől…

Magában elmosolyodott, amikor látta, hogy Marco meglepődik. Hisz ő soha nem kezdeményezett. Most azonban olyan vágyat érzett, mely elemésztette volna, ha nem kapja meg, amit akar.

Eltolta magától a férfit, és a szemébe nézett. Olvasson csak a tekintetéből, ne kelljen szavakba öntenie, mennyire kívánja az érintését. És Marco nem is tétovázott. Felkapta az ölébe, Christina pedig a dereka köré fonta a lábát, karjaival szorosan ölelte a nyakát, majd vadul megcsókolta újra. A férfi az ágyra dobta, felhúzta a hálóingét, végigsimította a combját, egészen a legérzékenyebb részéig, mire a nő kéjesen felnyögött. Ezer meg ezer csillag táncolt lehunyt szemhéja mögött, a bőre lángolt, bizsergett, szinte fájt a várakozás, még az a fél pillanat is, míg megérezte, hogy Marco szétnyitja a combjait, fejét az ölébe fúrja, csókolja lágyan és vadul, minden pontját megízleli. Christina már azelőtt zihált a gyönyörtől, hogy megérezte volna magában a férfit. Most nem akart óvatos lenni, nem akart lassú, érzéki csókoktól alélni – azonnal akarta. Felemelte a csípőjét, hogy minél mélyebben érezze, ahogy tökéletesen kitölti Marco férfiassága. Tökéletesen. Mint a kulcs a zárban, úgy illettek össze az első pillanattól, az első csodálatos pillanattól kezdve, amikor is először szeretkeztek. Ahányszor arra a napra gondolt, mindig meglódult a vére, apró villámok cikáztak végig a testén, és ez azóta sem múlt el, pedig lassan két éve történt…

– Megleptél – dőlt el elégedetten az ágyon Marco Fiore. Fekete, hullámos haja kócosan hullott a homlokára, ajkán huncut mosoly játszott. Christina félkönyökre támasztotta magát, és az oldalához simult. Elsöpörte a rakoncátlan tincseket a férfi arcáról, majd csettintett a nyelvével.

– Magamat is megleptem, signore Fiore.

– A szigorú signorina Rivera. Ha tudnák…! – nevetett Marco, és elkapva a nő kezét a tenyerébe csókolt.

– Ha tudnák? – incselkedett Christina mókás arcot vágva.

– Ha tudnák milyen tüzes démon, ha úgy tartja a kedve, valószínűleg azt hinnék, megszállta az ördög.

– Az ördögöt csak ne emlegesd, mert a végén még megjelenik – csapott a férfi mellkasára a nő, és felült.

Marco végighúzta az ujját a gerince vonalán, egészen a fenekéig.

– Talán már itt is van – morogta, majd egy hirtelen mozdulattal elkapta a másik derekát, és maga alá gyűrte. – Csak figyelj!

– Ne! Marco, dolgom van! – nyögte Christina, de a szemében újra vágy lobbant. Aztán megrázta a fejét, mert valóban nem volt ideje hosszú szerelmeskedésre, bármennyire is kívánta.

– Jó – tápászkodott fel a férfi, de azért még egyszer végigsimított a nő telt keblein. – Bár képtelen vagyok betelni veled. Különösen, ha ilyen vadul…

– Jól van, na! Már mondtad! – ugrott ki Christina kacagva az ágyból, és magára kanyarította a szépítkezőasztalka melletti széken heverő selyemköntösét. – Tényleg mennem kell. Tegnap új gyermeket hoztam.

– Te hoztad?

– Én. Ott ült szerencsétlen a templom lépcsője mellett. Ijedten gubbasztott a sarokban, eleinte még tőlem is félt.

– Persze, hisz ha felöltözöl, olyan vagy, mint egy szigorú nevelőnő.

– Mert az is vagyok – emelte fel az állát a nő. – És mi a helyzet a nyomozóirodádban?

Marco megvonta a vállát.

– Semmi. Féltékeny feleségek, eltűnt ékszerek, apró-cseprő ügyek.

– De legalább sokat fizetnek.

– Igaz, csak a kihívás hiányzik, mint…

– Ne emlegesd! – csattant fel Christina. – Nem akarok gondolni a zárdára. Nem azt kapták a bűnösök, amit megérdemelnek. Patrizi őeminenciája még mindig hizlalja a pénztárcáját, egyedül Maria Luisa lakolt meg. Bár ő is csak azért, mert megbolondult a bezártságtól. A többiek… Áh! – legyintett. – De megértelek, nyilván nem elégítenek ki a tyúklopások. Majd csak lesz egy komolyabb bűntény is Rómában, amit csak te tudsz megoldani – kacsintott.

– Nevetséges és bizarr, de lassan már tényleg azt remélem, hogy ez bekövetkezik. Unatkozom kissé.

– Valentini atya sem kéri a segítségedet?

– Dehogynem – bólintott Marco. Aztán felkelt az ágyról, majd úgy, meztelenül az ablakhoz lépett.

– Megőrültél? – ugrott hozzá Christina, és elrántotta onnan. – Meglát valaki az utcáról!

– És akkor mi lesz? – vigyorgott a férfi. – Oda a jó híred?

– Például az is. Mit gondolnának rólam?

– Hogy van egy férfi, aki szeret téged?

– Nem, Marco! Azt gondolnák, hogy könnyűvérű nőszemély vagyok, aki szeretőt tart. – A nő szeme villámokat szórt.

– Már többször kértelek, hogy gyere hozzám feleségül. Akkor nem kellene bujkálnunk, mint azoknak, akik tilosban járnak.

– Eh, hagyj ezzel! – fordult el Christina bosszúsan. Eszében sem volt férjhez menni. Marcóhoz különösen nem, hisz tudta róla, hogy nem a hűség mintaképe. Jó volt neki ez így, a húgaival, a gyerekekkel, a saját kis világával. Nem akart senkihez alkalmazkodni, nem akarta, hogy egy férfi miatt megváltozzon az élete, a terve.

– Milyen feladatokkal bízott meg Valentini atya? – terelte el a beszélgetést a házasságról.

Marco felemelte a földről elhajított nadrágját, és belebújt.

– Egy püspök után jártam, aki igencsak szereti a bordélyokat. Megvannak a kapcsolataim…

– Azt tudom – húzta el a száját Christina. Marco híres volt arról, hogy jó kapcsolatot ápol a szajhákkal.

– Szóval megvannak a kapcsolataim, és pillanatokon belül ki is derült, ki boldogítja Tibaldo őeminenciáját. Megfogtam, elrángattam a lánytól és nyomatékosan megkértem, hogy a jövőben tartózkodjon a paráználkodástól, mert az bűn – vigyorgott.

– Te adtál leckét? – nevetett kissé gúnyosan a nő.

– Én hát! Ki más? Giorgio nem szeret bordélyokba járni a papok után, a többi nyomozó sem szeret, én meg világi ember vagyok.

– Szóval nincs is lelkifurdalásod miatta?

– Christina! – szólt rá fenyegetőn a férfi. – Már mondtam, nem azért megyek a bordélyba, hogy a szajhákkal töltsem az időmet…

– De ott csak azok vannak! Akkor kivel töltöd az idődet? – meresztette rá a szemét ártatlanul a nő.

– Ők mindent tudnak. Ők a besúgóim. Tudod jól. Miért csinálod ezt mindig? Féltékeny vagy? – kacagott fel a férfi, amikor rájött, hogy a másik csak játszik vele.

– A szajhákra? Én? Megbolondultál? – Christina keresztbe fonta a karjait a melle előtt, és duzzogó képet vágott, majd az ajtó felé bökött a fejével. – Most már menj, fel kell öltöznöm!

– Előttem nem tudsz? Láttalak már meztelenül. Nem is egyszer – nyalta meg az ajkát Marco vigyorogva.

– Na, menj, tényleg dolgom van!

– Újabb kislányt kell rajzolni tanítanod? – vonta fel a szemöldökét a férfi. – Nem várhat?

– Nem, nem csak rajzolni tanulnak, ezt is tudod. Ellenőriznem kell a munkát, és az új gyereket is meg kell néznem. Nemsokára jön az orvos, hogy megvizsgálja, nincs-e valami betegsége, vagy olyan sérülése, amit kezelni kell.

– Sérülése? Megint egy megvert kislány?

Christina arca elkomorult.

– Igen. Úgy tűnik, valaki gyakran megverte. Tele van zúzódásokkal. Lehet, hogy komoly gyógykezelést igényel. A lelke biztos. Jó, ha van hat-hét éves szegény!

Marco arcáról is lefagyott a játékos mosoly.

– Sajnálom. Miért terheled magadat mások bajával? – Közelebb lépett a nőhöz, és megsimogatta az arcát.

– Mert senki más nem törődik velük. Valakinek csak kell… Na, menj! – csókolta meg Christina lágyan a férfit, majd az ajtó felé tolta.

Marco nem ellenkezett.

– Szeretlek, ne feledd! – szólt vissza könnyedén, mire a nő elmosolyodott, és bezárta az ajtót.

– Én is szeretlek – motyogta maga elé.

2.

Miután becsukta maga után az ajtót, Marco Fiore megcsóválta a fejét. Értette ő, miért nem akar feleségül menni hozzá a nő, értette, hogy eszében sincs összekötni az életét egy cseppet sem szent életű magánnyomozóval, aki bordélyról bordélyra jár, de nem adta fel. Kellett neki ez a nő. Christina most azt gondolja, maga mögött hagyta a múltját, és a jövőjét azoknak a gyerekeknek és lányoknak szenteli, akik bajba kerültek. A saját életét pedig alárendeli ennek az ügynek. Abban a szörnyű zárdában történtek után ezért kérte fizetségül Schillingfürst hercegnőtől ezt az iskolát. Azt, hogy támogassa, fizesse a költségeit. Magának szinte alig akart valamit, pedig a hercegnő gazdaggá tette volna. És mivel az elképzelése meghatotta a méltóságos asszonyt, szó nélkül beleegyezett, hogy megveszi neki ezt az épületet, és az iskola összes kiadását magára vállalja. Beleértve a tanárok fizetését is.

Azóta persze jócskán változott a helyzet. A hercegnő és Christina már más gazdag családok támogatását is megszerezte. Azokét, akik látványosan jótékonykodni szerettek volna, így bőven volt mit a szerencsétlen gyermekekre költeni. Az iskolának cserébe csak évente egyszer kellett számot adnia arról, mennyit haladtak előre a lányok. Egy fényes ünnepséget rendeztek ilyenkor, mely egy bállal zárult, amin természetesen a gyerekek már nem vettek részt, csupán a jó nevű és jómódú támogatók és az idősebb, már jól neveltnek számító lányok… Igazi társasági esemény lett Rómában a Sorores-bál – ahogy nevezték. Marco viszont úgy ódzkodott ettől a hacacárétól, mintha legalábbis fertőző betegeknek tartották volna. Gyűlölte a gondolatát is, hogy jó képet vágjon a szerinte nagyképű, fennhéjázó pénzarisztokráciához, akikből egyébként – belátta – ő is élt. Ettől azonban szeretnie még nem kellett őket.

Az intézet úgy működött, mint egy árvaház, némi kis különbséggel. De erről a különbségről csak igen kevesen tudtak. Marco persze tisztában volt mindezzel, és helyeselte is, hogy az ott nevelkedő gyerekek ne csak tudományokat és finom modort tanuljanak, mint a legtöbb úrilány, hanem önmaguk és mások megvédésére is oktassák őket. Christinának szívügye lett ez, nem véletlenül. Azt akarta, hogy a keze alól önálló, önellátó, erős nők kerüljenek ki, és soha ne kerüljenek olyan helyzetbe, mint ő…

Végigsétált a rövid folyosón. Tudta, hogy senkivel nem fog találkozni. Christina kifejezetten úgy intézte, hogy a saját lakrésze teljesen elkülönüljön a többiekétől: ha akar, magában lehessen, ne zavarja senki. Egy kis lépcső vezetett egy ajtóhoz, mely a csendes mellékutcára nyílt, szinte elrejtve a falban, alig észrevehetőn. Marco kulccsal nyitotta, majd miután kilépett a sikátorba, gondosan kulcsra is zárta. Senki nem vette észre, hogy hol járt. Christina is úgy jött-ment az intézetből, ahogy akart, az ott lakók nem tudták, épp bent tartózkodik, vagy másfelé van dolga. A lakrészből természetesen egy nagy szárnyas ajtó az iskola hálótermei felé is nyílt, de azt a nő zárta éjszakára, így Marco zavartalanul látogathatta akár éjjel, akár reggel. Ha gond volt a gyerekekkel, valamelyik húga, netán az egyik tanár vagy szolgáló akart tőle valamit, csengetnie kellett. Christina gyakran mondogatta neki, tudja, hogy furcsa a távolságtartása, de azok után, amin keresztülment, szüksége volt saját élettérre. Szüksége volt arra, hogy magára zárhassa az ajtót, és ne zavarja senki. És egy idő után Marcóra is szüksége volt – arra viszont nem, hogy a ház népe arról sugdolózzon, vajon hová tart a kapcsolatuk. Az irodája, melyben valójában dolgozott, ahol bármikor megtalálták, nyitva állt mindenki előtt. A lakása viszont nem. Ahhoz csak Marcónak volt kulcsa, és erre a férfi mérhetetlenül büszke volt – ennél komolyabb jelét nem is kaphatta volna a Christina bizalmának.

Senki nem tudta, mit hajtott végre azért, hogy félelem nélkül, biztonságban élhessen a húgaival. Valójában Katharina Schillingfürst hercegnőn és rajta kívül csak a férfi jó barátja, Giorgio Valentini atya ismerték pontosan a nő tragikus történetét, ők azonban hallgattak, mint a sír. Így már soha nem fog kiderülni, ki ölte meg számtalan késszúrással Stefano Cavo egykori háztulajdonost, és az sem, ki volt az, aki élete kockáztatása árán bizonyítékokat szerzett a Sant’Ambrogio zárda pokolian perverz és hataloméhes főnökasszonya ellen. Aki novíciákat kínzott, gyalázott meg, lopott, sikkasztott és gyilkolt. Soha, senki nem fogja megtudni, hogy Blanca Riva, a szegény festőmodell – aki megölte a háziurát azért, amiért az megerőszakolta, majd segített fényt deríteni a Vatikán egyik legmocskosabb bűnügyére – azonos Christina Riverával, a nagy tiszteletnek örvendő iskolaigazgatóval. Marco azóta is szégyellte, hogy akkor megzsarolta a lányt, ugyanakkor, ha nem teszi, ha nem költözteti be a Sant’Ambrogio zárdába és nem kényszeríti, hogy kémkedjen neki, Christinát felakasztották volna gyilkosságért. Pedig Stefano Cavo minden késszúrást megérdemelt – Marco talán még egy kicsit meg is kínozta volna, ha életben találja.

Megrázta a fejét, és elindult az irodája felé. Valentini ötlete volt az iroda, és nem tévedett. Igaz, hogy az utóbbi időben valóban csak apró-cseprő nyomozásokra kérték fel, de az elmúlt öt évben azért akadtak izgalmas esetei is. Azon gondolkodott, vajon, ha nem vág bele hivatalosan a magánnyomozásba, visszasüllyedt volna-e abba a szinte katatón állapotba, melyből a Sant’Ambrogio zárdával kapcsolatos nyomozás rángatta ki? Úgy gondolta, nem valószínű. Mióta megismerte Christinát, mióta tudta, micsoda lelkierővel bír a nő, mióta látta, hogyan áldozná fel magát a testvéreiért, átértékelte saját problémáit. Már nevetségesnek találta, hogy ő elvesztette a talajt a lába alól, miután kilépett az egyház szolgálatából, közben Christina egyedül nevelte fel a húgait, egyedül tartotta el őket, a kisebbet iskoláztatta, a nagyobbat ruházta, és mindezt abból a fizetésből, melyet a festőiskolában modellmunkával keresett. Évekig elviselte a háziura zaklatását, hogy az ne rakja ki őket az utcára, ennek ellenére nem tört meg, nem omlott össze, erős volt, és zokszó nélkül tette a dolgát. Marco szégyellte saját gyengeségét, hisz neki soha nem kellett éheznie, soha nem kellett senkitől függnie, nem kellett elviselnie, hogy semmibe veszik, és soha nem kellett felelősséget vállalnia senkiért. Csak egyszer, és abból is mi lett? Giuseppe, a fiatal papnövendék a halálát lelte egy bűntény felderítése közben, és ezért Marco magát hibáztatta. Olyannyira, hogy megvált az egyháztól, és inkább az alkoholba, az ópiumba és a szajhákba fojtotta lelkifurdalását. Ma már mindezt szánalmasnak látta. Tudta, soha nem süllyedne olyan mélyre többé, mint akkor. Megtanulta, hogy mindig van remény és kiút, és erre egy kétségbeejtő helyzetben lévő fiatal lány tanította meg. Az a bizonyos Blanca Riva, aki öt évvel ezelőtt meghalt, hogy megszülethessen a csodálatos, okos és tiszteletreméltó úrihölgy: Christina Rivera.