Keresd a szerző ajándék novelláját:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Négyszáz nap szabadság, 2017

Lefelé a folyón, 2018

Reményszimfónia, 2018

Elmejáték, 2019

Copyright © Sienna Cole 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-60-6

PROLÓGUS

2009. október, Denver, Colorado

Egyre tágult a sötétség. A nap csupán fáradt aranykupolaként kapaszkodott a horizonton, és a néhány perce még káprázatos narancsos-lilás színekben fürdő égboltot lassan felfalta az este feketesége. Kellemetlenül hűvös szél támadt; egy messziről érkező vihar előfutárai kopogtattak az ajtón. Linda Craven bosszúsan az égre pillantott, összébb húzta magán a kabátot, és sietősebbre fogta a tempót. A denveri állatkert elcsendesedett, amikor öt órakor az utolsó vendég is kilépett a kapun, és az állatgondozó brigád végre munkához láthatott. Linda tizennyolc éves kora óta, vagyis immár hat éve dolgozott az állatkertben, és két éve az egyik legnehezebb és legnagyobb presztízzsel járó munkakört, a gorillák gondozását láthatta el. Az állatokat már beterelte a belső kifutóra, és a ketrecet is rendbe rakta. Hiába szigorúan tilos a látogatóknak etetni az állatokat, azért mindig akad egy-egy eldobott csipszes- vagy kekszeszacskó, vagy félbehagyott perec. Linda elmosogatta az etetőtálakat, lefertőtlenítette az előkészítőpultot, majd összeválogatta a gorillák aznap esti vacsoráját: kukoricát, édesburgonyát, hagymát és egy kis sült tököt. Mire mindennel végzett, már hat óra is elmúlt.

Az öltözőbe sietett, levetette magáról a koszos khakiszínű nadrágot és a sötétszürke pólót, amelyen az állatkert emblémája díszelgett, kapkodva megmosakodott, majd belebújt a saját farmerjébe és garbós pulóverébe. Bakancsot húzott, és végül magára terítette a kabátját.

– Állítólag baromi nagy vihar jön – hallotta meg hirtelen Peter hangját. Megfordult, és rávillantotta a mosolyát a srácra.

– Tíz perc alatt hazaérek, ha sietek – válaszolta, és önkéntelenül beletúrt a hajába. Érezte, ahogy elönti a pír az arcát, és őszintén kívánta, hogy a rossz világítás elrejtse, mennyire zavarba jött a fiú közelségétől.

– Nem akarod, hogy hazakísérjelek?

– Ma inkább ne… – vonta fel kajánul a szemöldökét. – A múltkor is három óráig tartott az út.

Néhány hete kezdődött a munkahelyi románc, de még csak fel sem ocsúdhatott, olyan hirtelen és gyorsan történt minden az első flörttől odáig, hogy immár párként tekintettek magukra. Linda szeretett volna egy kicsit lassítani a tempón; nem akarta, hogy idejekorán kihunyjon a láng, de amikor Peter így nézett rá, nehezen tudott uralkodni magán.

– Azt mondtad, nem akarod elsietni – dobta vissza a labdát a fiú. A lány a vállára akasztotta a táskáját, majd elindult a kijárat felé.

– Nem a hazaútra gondoltam – incselkedett. Azt tervezte, hogy befekszik egy kád vízbe, és egy-két órán át áztatja magát, hogy átmelegedjen és felfrissüljön a szabadban töltött nap után. Már a gondolat is olyan jóleső melegséggel árasztotta el, hogy beleborzongott.

– Helló, főnök! – szólt be még utoljára az irodába. – Sally kicsit kedvetlen volt ma, és keveset evett. Talán meg kéne néznie a dokinak.

– Kösz, Linda! – intett neki a férfi. – Holnap reggel beküldöm hozzá Jerryt. Siess haza, mert jön a zuhé!

– Rohanok!

A lány két szerencsés körülményt tudhatott a magáénak a munkájával kapcsolatban: egyrészt gyerekkora óta tudta, hogy olyan hivatást fog választani, ahol állatokkal foglalkozhat, és ez a vágya teljesült is, amikor még középiskolás korában gyakornokként felvették az állatkertbe, majd érettségi után véglegesítették. Másrészt közel lakott álmai munkahelyéhez: csak át kellett vágnia a parkon, és már otthon is volt. Ennél ideálisabbat elképzelni sem tudott volna, főleg akkor, amikor a mostanihoz hasonlóan már lógott az eső lába, és bármelyik pillanatban kitörhetett az égi háború. Kikanyarodott a kapun, majd átvágott a hatalmas parkolón, miközben gondosan a fejére húzta a sapkáját. A fürdőre gondolt, és hogy aznap estére teljesen kirekeszti a valóság hangjait a fejéből, de aztán eszébe jutott, hogy talán üzenhetne valamit Peternek. A telefonja ott lapult a kabátja zsebében; az ujjai rákulcsolódtak, aztán mégis inkább elengedték a készüléket. Nem teheti ennyire egyértelművé, hogy odavan a srácért! Már így is túlságosan sokat engedett meg neki… lesz még rá lehetőség, hogy jobban elmélyüljenek egymásban. Abban a pillanatban az idő végtelennek tűnt, mint egy kifeszített vászon. Nem volt jelentősége a mostnak, hiszen biztosan tudta, hogy lesz holnap, holnapután, és aztán – talán – örökkévalóság. Tévedett.

Az élet legtöbbször nem jelzi előre a nagy fordulópontokat. Hirtelen jönnek, mint egy elsöprő erejű detonáció, és magukkal sodornak mindent, ami addig biztos volt. Talán valahol, egy másik dimenzióban létezik egy forgatókönyv, amelyben minden lépés pontosan megkoreografált: egy lány hazafelé indul a munkahelyéről, és ugyanabban a pillanatban egy parkoló autóban egy sötét szempár a visszapillantó tükörre tapad. Valami megmoccan, apró örvény keletkezik, amely egyre gyorsuló sebességgel húzza őket az elkerülhetetlen találkozás felé. Vagy a sorsszerű találkozás nem is most következik be, hanem már jóval korábban megtörtént? Vajon a sötét szempár mióta figyelte a lányt annak a kopott, bordó Chevrolet Impalának a volánja mögül?

Linda Craven sosem vette észre az autót, amely beolvadt az összes többi parkoló jármű közé egyszerűen láthatatlanná válva, és sejtelme sem volt róla, hogy aki a vezetőülésben ül, milyen gondolatokat forgat róla a fejében. Mint ahogy arról sem lehetett tudomása, hogy az idegen aznap hat óra harmincnyolc perckor cselekvésre szánja el magát, kilép a kocsiból, becsukja maga mögött az ajtót, majd elindul a keleti huszonharmadik sugárúton, nagyjából húsz lépéssel lemaradva a lány mögött.

Október 22-én hat óra huszonkét perckor ment le a nap. Tizenhat perccel később már esti sötétség borította az utcákat, és a viharfelhők egyetlen csillag fényét sem engedték átszűrődni. A Chevrolet Impala tulajdonosa egyre csökkentette a távolságot közte és a lány között. Linda átvágott a sugárút osztott pályás úttestén, majd az üde, frissen nyírt fűre lépett. Számtalanszor megtette már ezt az utat: tíz perc alatt keresztülsétálhatott a parkon, és miután a túloldalra ért, már csak néhány métert kellett megtennie a házig. Úgy ismerte ezt a környéket, mint a tenyerét; sosem aggódott, hogy bármi bántódása eshet. Aznap este azonban valami megváltozott, és egyik pillanatról a másikra furcsa borzongás futott végig a gerincén.

Egy teljesen oda nem illő érzés bukkant fel benne, egy apró figyelmeztetés, amit az ösztöne egy gyomortájékról kiinduló, izgatott rándulással jelzett: nincs egyedül. És az idő, amely egy pillanattal előbb még végtelennek tűnt, most egyetlen pontba sűrűsödött össze. Valami hátulról belécsapódott – egy kéz harapófogószerűen mart a vállába, egy másik kéz pedig a szájára tapadt, elzárva a kifelé és befelé áramló levegő útját, és fogságba ejtve a sikolyát. A holnap bizonyossága egy szempillantás alatt elenyészett, már csak a most rémisztő valósága volt jelen. Linda agya egy pillanatra teljesen kitisztult: felfogta, hogy egy sötét és kihalt parkban van, és az a valaki, aki befogta a száját, sokkal nagyobb és erősebb nála. Mintha kívülről figyelné a jelenetet, ahogy a magas, sötét alak a fák felé cipeli, és ő erőtlen karjával hiába próbál szabadulni a szorításából; ellenállása csak még inkább felszítja a támadó indulatait. Kósza gondolat suhant át a fején: bármi történik is ez után, az ő élete mindenképpen véget ér. Az nem lehet, hogy ez után bármi is maradjon abból a Linda Cravenből, aki eddig volt.

Hirtelen erőteljes ütést érzett a koponyája hátsó részén, ahogy az idegen nekitaszította a fatörzsnek. Linda elszédült, és a földre csúszott. Éles kövek fúródtak a tenyerébe, a combjába. Különös melegség csorgott végig a nyakán, be a kabátja és a pulóvere alá: a saját vére. Felemelte nehézzé vált pilláit, és akkor végre meglátta. Sikítani akart, de csak halk nyöszörgés hagyta el a száját.

– Shh… – Az idegen a szájára tette a mutatóujját, majd leguggolt, és szinte gyengéden végigsimított a lány arcán.

„Mit akar tőlem?” – akarta kérdezni Linda, de egyetlen hang sem tudott kiszabadulni a torkából. A kérdés különben is teljesen feleslegessé vált, amikor a hatalmas ököl lesújtott az arccsontjára, és a következő másodpercben fátyol borult a tudatára. Érezte, hogy a támadója sorban lefejti róla a ruháit, de már nem tudott ellene küzdeni. A végtagjai mintha egyszerre gumivá váltak volna. Mielőtt végleg belecsúszott a parttalan sötétségbe, a saját kétségbeesett szívdobogásán túl már csak egyetlen hang találta meg hozzá az utat.

„Linda! Linda!” – Nem a szörnyeteg szájából, hanem valahonnan távolabbról jött, és egyre közeledett.

„Peter” – gondolta a lány, aztán elveszítette az eszméletét.

I.

GYILKOSSÁGI NYOMOZÁS
KÉT FELVONÁSBAN

„Egyes gyilkosok a társadalom termékei,
és vannak, akiket a sérelmek motiválnak.”

X-akták c. film

KALIFORNIA

2018

Mike Marshallnak rohadt napja volt. Na, nem mintha ez eltért volna a szokásostól. Általában három kategóriába sorolta a San Franciscó-i rendőrség gyilkossági osztályának nyomozójaként eltöltött munkanapjait: szar, rohadt és kibaszottul rohadt. Aznap reggel nem messze a Mile Rock Beachtől, az óceánba szakadó sziklás part tövében egy csapat kiránduló felfedezett egy erősen oszlásban lévő hullát. Először azt hitték, valamiféle hatalmas vízi teremtmény, de ahogy kíváncsiságtól hajtva közelebb értek, a borzalmas állapotú tetemen felfedezték az emberi vonásokat. Nem sok maradt – az idő és a víz precízen végezte a dolgát: felismerhetetlenné tette a maradványokat, azonban nem tudta elmosni a tényt, hogy a halott nem a szerencsétlen véletlennek köszönhetően került a vízbe, és nem is a sziklákról való lezuhanás vagy fulladás okozta a halálát. Ennél jóval borzalmasabb okok sorakoztak fel a szemlélők előtt.

Az aznap reggeli eligazításon Mike-ra esett a választás, hogy utánajárjon az esetnek. Az elmúlt pár évben Luke Estrada kapitány már-már rutinszerűen osztotta rá a legrázósabb ügyeket – márpedig ez már első ránézésre is szar melónak ígérkezett. A nyomozó mindenekelőtt látni akarta, hogy mivel áll szemben, ezért megvárta, míg a halottkém elvégzi a munkáját, és tájékoztatást tud adni a holttestről. Ha az ember már ebéd előtt a proszektúrán találja magát egy előrehaladott bomlásban lévő vízi hulla felett, akkor alighanem joggal jelentheti ki, hogy a munkanapja szimpla „rohadt”-ból egy nagy ugrással a „kibaszottul rohadt” kategóriába sorolt. Mike rezzenéstelen arccal fogadta a nem túl szívderítő látványt, de magában eleresztett egy szaftos káromkodást.

– Az áldozat nő, nagyjából húsz és harminc év közötti – magyarázta a halottkém. – Amint láthatja, a testet több helyen is megcsonkították. A szemgolyókat kimetszették, a melleket levágták, jól láthatóak a határozott vonalú vágások. – A férfi a nő mellkasára mutatott. – Minden valószínűség szerint éles kést vagy pengét, esetleg szikét használtak. A belső ivarszerveket szintén eltávolították az alhason ejtett bemetszésen keresztül, míg a külső nemi szervet is erősen roncsolták. A koponya több részén is egy tompa tárgytól eredő sérülést találtam: egyet a tarkónál, hármat a homlok- illetve halántékrészen…

– Tehát leütötték – gondolkodott Mike.

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy szétverték a fejét – mondta a boncnok. – Valószínűnek tartom, hogy a halál a fejsérülés következtében állt be, így a megkínzásából már semmit, vagy nagyon keveset élt meg az áldozat. Testszerte több csonttörés is felfedezhető: mindkét combcsont, a bal lábszárcsont, a kulcscsont, a gerincoszlop és a bordák közül több is eltört. Ebből arra következtetek, hogy a tetemet lehajították a magasból, és az többször is nekicsapódott a sziklafalnak, mielőtt a vízbe zuhant. Apró köveket és fűmaradványokat találtam a mélyebb sebekben.

– Nemi erőszakra utaló nyomok? – kérdezte Mike.

– Nehéz lenne megmondani, hiszen a nemi szervek, mint említettem, különösen nagy károkat szenvedtek. Hogy volt-e behatolás, azt egy ilyen állapotú és ilyen előrehaladott bomlási stádiumban lévő holttestnél lehetetlen megállapítani. A gyilkos spermáját ennyi idő után már nem lehet kimutatni, és ha hagyott is maga után bármilyen DNS-sejtet, az mostanra a vizes környezetben lebomlott.

– A nőt tudjuk azonosítani?

– Ha van korábbi fogászati röntgenfelvétele, akkor igen – bólintott a férfi. – Apropó, ha már itt tartunk…

– Igen? – ráncolta a homlokát a nyomozó.

– A fogazat viszonylag sértetlen maradt, de az egyik metszőfog hiányzik. Kihúzták.

Mike-ot eddig is nyugtalanította az eset, ez az utolsó, apró részlet azonban fejszeként hasított a zsigereibe. Visszasietett a kapitányságra, és azonnal összehívott egy megbeszélést. Az eligazító szoba egy tanteremre emlékeztetett, és sokszor a hangulat is a megboldogult iskolaéveket idézte. A zsaruk a kétszemélyes asztalok mögött jegyzeteltek, és várták, hogy megkapják a feladataikat, a nyomozó pedig a nagy kivetítő előtt magyarázta a tudnivalókat. Amint a fehér vásznon felbukkantak a Mile Rock Beach-i holttestről készült fotók, az izgatott és ízléstelen megjegyzések áradata elapadt, és mindenki kővé meredve bámult maga elé. Mike várt egy percet, majd közelebb sétált a projektorhoz.

– Az áldozatot ma reggel találták meg a strandtól nem messze – kezdett bele. – A halottkém szerint körülbelül egy-két hete kerülhetett a vízbe, majd a bomlás során bekövetkező gázképződés hozta a felszínre; ekkor sodródott ki a partra. Fiatal, huszonéves nő. A támadó valószínűleg hátulról leütötte, majd további ütéseket mért a fejére, hogy védekezésre képtelenné tegye. Ezután megszabadította a ruháitól, majd feltehetően megerőszakolta, és a fotókon látható módon megcsonkította.

– Levágta a mellét…? – hangzott fel a döbbent kérdés valahonnan a sorok közül.

– Gratulálok a megfigyeléshez – felelte Mike bosszúsan, amiért megzavarták. – Nemcsak a mellétől, de az összes női nemi szervétől, meg a szemétől is megszabadították az áldozatot. A további sérülések arra utalnak, hogy az aktus után a hullát levetették a sziklákról, egyenesen az óceánba. Tehát a gyilkosság valahol fent a Lands Enden történhetett.

– Mit gondolsz az indítékról, Mike? – vágott közbe Estrada kapitány, aki mindeddig az ajtóból hallgatta az előadást.

– Szerintem a gyilkos nem ismerte az áldozatot, de azzal a céllal ment a Lands Endre, hogy öljön. Hátulról támadott, nem bajlódott azzal, hogy szóba elegyedjen vele, nem akart vele kapcsolatot teremteni. A brutális erőszak, amit elkövetett rajta, elsősorban nem szexuális indíttatású volt. A teljes nemi identitásától fosztotta meg a nőt… ez valami gyűlöletvezérelt rituálénak tűnik.

– Tehát nem egyszerű kéjgyilkosság.

– Semmiképpen – rázta meg a fejét Mike. – Egy mezei erőszaktevő nem művel ilyet. Az legfeljebb azért öl, hogy ártalmatlanítsa az áldozatot, és igyekszik a lehető leggyorsabban elslisszolni a tetthelyről. De a képek tanúsága szerint az emberünk sokat időzött az áldozatával.

– A Lands Enden van egy népszerű futóösvény – vetette fel Paulie Stefani, aki már több gyilkossági ügyön is dolgozott Mike-kal, és ezúttal is nagy eséllyel pályázott az egyik helyre a nyomozócsapatban. – Az egyedül kocogó nők könnyű célpontok lehetnek.

– Igen – értett egyet Mike. – Át kell fésülni a környéket.

– Úgy hiányzott ez nekem, mint púp a hátamra – sóhajtott fel fájdalmasan Estrada.

– Akkor hozzátennék valamit, aminek még kevésbé fogsz örülni. – Mike kényszeredetten elmosolyodott. – Az áldozatnak hiányzik az egyik metszőfoga, és a halottkém szerint a gyilkos húzta ki.

– Szuvenír? – kérdezte Paulie.

– Ki tudja…? – A nyomozó a kapitány felé fordult. – De ha az, akkor nem jelent jót.

– Ne szaladjunk ennyire előre – legyintett Estrada. – Gyűjtsük be a rohadékot, mielőtt elharapódzik ez az ügy. Mike, te vezeted a nyomozást – mutatott a férfira. – Paulie a társad. Szedjetek össze egy csapatot, és lássatok munkához! – A kapitány sürgetően az ajtófélfára koppintott az öklével, majd kivonult a szobából.

– Átnézem az elmúlt egy-két hétben eltűnt környékbeli nők listáját – ajánlotta fel Paulie. Mike bólintott, majd a következő néhány percben kiválasztotta az embereit, akik részt vesznek a nyomozásban.

– A helyszínelőkkel kimegyünk a Lands Endre – jelentette ki határozottan. – Szinte biztos, hogy találunk valamit.

– Pöcskirály és Baromarc újra egy csapatban – heccelte Paulie röhögve, mire Mike szórakozottan rácsapott a vállára.

– A játékszabályok a régiek: én vagyok a góré, és te állod a piát a Johnny Foley’sban.

– Imádok veled dolgozni. Amióta ismerlek, folyton le vagyok égve és be vagyok baszva – forgatta a szemét Paulie.

– És meredeken ível felfelé a pályád – egészítette ki Mike. – Na, csapjunk a lovak közé! A gyilkosunk alig várja, hogy megszabadítsuk a golyóitól.

♦ ♦ ♦

Kora délutántól az egyébként népszerű kirándulóhelynek számító Lands Endre a rendőrségen kívül senki sem tehette be a lábát. Lezárták és sárga kordonszalaggal vették körbe a terület nagy részét, amely körül természetesen hamar összegyűlt a bámészkodó tömeg, hogy egymás szavába vágva próbálják kitalálni, mi zajlik bent. Először a kutyás egység látott munkához. A környéken persze a gyilkosság óta megszámlálhatatlanul sokan fordulhattak meg, akaratlanul is tönkretéve az esetleges nyomokat, de ha nagyobb mennyiségű vér maradt a tetthelyen, vagy a hiányzó testrészektől a közelben szabadult meg a gyilkos, a nyomkövető ebek megtalálhatják.

Mike kisétált a sziklaszirtre, és lebámult a Csendes-óceánra. Épp a közkedvelt Lands End labirintus mellett állt, melyet egy helyi művész rakott ki kövekből még 2004-ben. A gyerekek szívesen játszottak itt – azon versenyeztek, hogy ki tud elsőként kikeveredni az útvesztőből –, és a szerelmespárok számára is első osztályú találkahelynek bizonyult. Ha az ember jobbra fordulva elnézett a távolba, a Golden Gate híd feltűnő, piros oszlopaira látott. Néhány vandál olykor-olykor szórakozásból megrongálta a labirintust, de a városvezetés mindig helyreállíttatta, és már hozzánőtt az emberekhez; a San Franciscó-i identitás részévé vált. Talán épp azon az estén is itt romantikázott egy pár, amikor nem sokkal arrébb egy férfi a sziklák pereméhez vonszolta megkínzott áldozatát, majd az óceánba dobta, mint egy zsák szemetet.

Férfi volt, ez nem kétség. Egy olyan férfi, aki gyűlöli a nőket; aki nem elégedett meg az áldozata megbecstelenítésével, de még a halálával sem. Meg kellett fosztania a nőiességétől, nemtelen, kisemmizett, megcsonkított bábbá alacsonyítva őt. A másik, amiben szinte biztos volt, hogy a brutális tett késő este történt. Napközben túl nagy itt a forgalom, az emberek jönnek-mennek, szinte ellepik a parkot. Este viszont már csak a kocogók és a fiatalok kisebb csoportjai látogatják a helyet. Paulie-nak igaza lehet abban, hogy a lány futni indult az alkonyatban, mit sem sejtve abból, hogy a fák közül egy bestia les rá. Mike undort és egyre növekvő dühöt érzett. Számtalan gyilkossággal találkozott az elmúlt években, de ez a leggyomorforgatóbbak közé tartozott. Azok közé, amire ép elmével képtelenség magyarázatot találni; ami alapjaiban rázza meg az emberségbe vetett hitet.

Elveszítette az időérzékét; megsaccolni sem tudta volna, mennyi ideje mereszti a szemét a távolba. Erős szél kapott szőkésbarna hajába, és ő fázósan összehúzta magán a zakóját. A felhők nehéz dunyhaként ereszkedtek a városra – hamarosan leszáll a köd. A jelenség elválaszthatatlanul hozzátartozik a San Franciscó-i öböl életéhez; a földrajzi adottságoknak köszönhetően igen gyakori vendégnek számít. Az óceán felől áramló hűvös levegő beszorul a szárazföld feletti meleg légréteg alá, és valósággal bebugyolálja a Golden Gate híd környékét. Még neve is van: Karl.

Mike-ot megragadta a kérdés, hogy vajon Karl aznap este is tiszteletét tette-e a partvonalon, aztán a gondolat tovatűnt, amikor meghallotta a kutyaugatást a távolból. Az érzékei azonnal kiélesedtek, és sietős léptekkel elindult a park belseje felé.

– Mr. Marshall – szaladt felé egy egyenruhás rendőr. – Mr. Marshall! Találtunk valamit.

Jóval beljebb, a fák között a nyomkövető kutya valósággal megvadulva ugrálta körbe a tenyérnyi kis területet. A földtúrás viszonylag frissnek látszott.

– Ássátok ki – intett a nyomozó, majd kissé odébb állt. Egyszerre remélte, meg nem is, hogy egy sekély sírhantra bukkantak, és az pontosan azt rejti, amire számít. Pár perccel később a felszínre bukkant egy megviselt, fekete szemeteszsák, és a rothadás bűze egyszerre szabadult ki a friss levegőre, akár a szellem a palackból.

– Mi a franc ez?! – kérdezte elsápadva a helyszínelő, amikor belepillantott a zsákba. Mike az orra elé tartott egy textil zsebkendőt, majd egyetlen másodpercre ő is szemügyre vette az eltemetett maradványokat.

– Az áldozat hiányzó testrészei – közölte, majd hátat fordított, és kisétált a nem messze húzódó futóösvényre.

♦ ♦ ♦

Paulie Stefani megállt Mike asztala fölött, majd jelzésértékűen a férfi éppen olvasott jegyzeteire helyezte a papír eszpresszóspoharat. Mike felemelte a tekintetét; a homloka vastag redőkbe gyűrődött, akár egy fiatal hegységképződmény.

– Megvan a lány – közölte Paulie, majd elindult a saját asztala felé. Mike az ujjai közé zárta a még forró poharat, majd néhányszor belefújt a gőzölgő kávéba. Követte a társát, aki egy kinyomtatott fényképet húzott elő egy piros dossziéból. Mike-nak nehezére esett szembesülnie a fotóval. A rajta látható nő fiatal és csinos volt. Hosszú, szőke haja a vállára omlott, kíváncsi ívű szemöldöke alól kékeszöld tekintet villant. Rózsaszín ajkát mosolyra húzta, ahogy a fényképezőgépnek pózolt. Érettségi tablókép volt, amit a szülők bocsátottak a rendőrség rendelkezésére, amikor a lányuk eltűnt.

– Kelsey Barnes, huszonegy éves – mondta Paulie. – Outer Richmondban élt a szüleivel és a testvéreivel. Augusztus 4-én, az eltűnése estéjén kocogni indult, ahogy tippeltem. A hozzátartozók nem tudták megmondani, hogy pontosan hova, mert több útvonalat is használt… heti háromszor edzett, évek óta. Utoljára a Geary és a Harmincnegyedik sugárút sarkán látták: odaintett egy ismerősnek a Pacific Caféban. Egyébként nem találtak semmit – tette hozzá a férfi. – A pasija állítólag furcsán viselkedett, szemet szúrt a kollégáknak, de volt alibije az eltűnés idejére.

– Nem a pasi volt – rázta meg a fejét Mike.

– Nem hát – értett egyet Paulie. – Beszéltem vele. Teljesen kiborult, amikor kiderült, hogy a barátnőjét meggyilkolták.

– Össze kell szedni azokat az esetleges szemtanúkat, akik augusztus 4-én este jártak a Lands Enden vagy a környékén.

– Ráállítok pár embert.

– Paulie – szusszant fel Mike. – Mennyi időre visszamenőleg nézted át az eltűnt személyek listáját?

– Csak egy hónapra – felelte a férfi, majd beletúrt dús, fekete hajába. Egy fejjel alacsonyabb volt Mike-nál, és zömök, csupa izom testalkatával egy pitbullra emlékeztetett. Mike sokszor szekálta azzal, hogy ha nem hordana jelvényt, és nem lágyítaná a vonásait az alig feltűnő, keret nélküli szemüveg, a Cosa Nostra egyik magas rangú katonájának nézné. Néha még viccesen Capo di tutti Capinak is nevezte – különösen a harmadik-negyedik scotch után, amikor már mindkettőjüknek megeredt a nyelve.

– Dobd át e-mailben később – bólintott Mike.

Később a két nyomozó az Outer Richmond kerületbe autózott. A brutálisan meggyilkolt lány családja a Harminchetedik sugárúton élt, ahol kétszintes családi házak sorakoztak szorosan egymáshoz préselődve a meredeken emelkedő utcán. A fejükben összeállt az aznap este váza: fél nyolc körül Kelsey magára vette a joggingruháját, a fülébe dugta a fülhallgatót, és elindult a Geary sugárút felé. A Harmincnegyedik sarkán egy pillanatra lassított, mert a kávézó előtti padon meglátott egy ismerőst. Intett neki, majd tovább haladt a park felé. Rátért a futóösvényre, majd elkocogott a golfpálya mellett a Lands End irányába. Itt egy nagyobb, szépen gondozott füves terület mellett vezet az út, majd körülzárja az erdő. A gyilkos itt várhatott rá. Kérdés, hogy tudta-e, hogy Kelsey hamarosan megérkezik, ő volt-e az eredeti célpont, vagy csak a szerencsétlen véletlen sodorta éppen őt a vadállat karmai közé. Impulzusszerű volt a támadás, vagy előre eltervezett?

Aznap este többen is futottak a parkban, és néhány fiatal is lézengett a kilátó környékén, de egyikük sem látott semmit. Nem találkoztak furcsán viselkedő, gyanús alakkal, és nem hallottak dulakodásra utaló hangokat. Igaz, a holttesten található nyomok egyértelművé teszik, hogy nem történt dulakodás. A gyilkos a lány nyomába eredt, majd hátulról leütötte, és a fák közé vonszolta. Sötétedett akkor, talán a támadás pillanatában már le is szállt az este.

A lány eltűnését vizsgáló nyomozók már korábban összeállítottak egy részletes aktát az esetről. Senki nem tudott haragosról, új ismerősről, párhuzamosan futó szerelmi szálról Kelsey életében. A családtagokon páni hangulat uralkodott, a barátok és munkatársak le voltak döbbenve, a lány barátja pedig őrjöngött. Állítólag fenyegetőzött is, hogy ha pár órán belül nem kerítik elő Kelsey-t, felforgatja az egész várost. Ez persze normális reakciónak számít, a nyomozók mégis leellenőrizték a fickót, de aznap este otthon volt, és focimeccset nézett az apjával meg a bátyjával.

Mike és Paulie újra kihallgatták az összes ismerőst, de semmivel sem jutottak közelebb a megoldáshoz, mint az előttük dolgozó kollégák. Miután végeztek, kimentek a Lands Endre, arra a helyszínre, ahol megtalálták a maradványokat. Mike elrejtőzött a fák között, Paulie pedig lassan végigkocogott azon az úton, ahol nem olyan rég a huszonegy éves nő is haladt. Aztán Mike kilépett az árnyékból, és a társa mögé került. A lány nem hallhatta meg a támadó közeledő lépteit, hiszen a fülében dübörgött a zene. Egy pillanat műve volt csupán ártalmatlanná tenni, majd bevonszolni az erdőbe.

– Az első ütéstől nem veszítette el teljesen az eszméletét, mert még három másikat is kapott – mondta Mike.

– Azon tűnődöm, hogy a nő megcsonkítása jelentős vérveszteséggel járhatott, mégsem találtunk nagyobb mennyiségű vért – vizslatta a talajt Paulie.

– Ez pedig arra utal, hogy a seggfej felkészült volt – gondolta tovább Mike. – Nála voltak a kínzóeszközei, eltakarított maga után, elásta a maradványokat. Egészen biztos, hogy ölni jött aznap este.

– Egy ilyen felkészült gyilkos nem szereti a véletlenre bízni magát – értett egyet Paulie. – Gyanítom, hogy már korábban kinézte magának a lányt, és pontosan tudta, hogy mikor merre fog futni. Csak a megfelelő pillanatra várt, hogy elkaphassa.

– És ez tudod, mit jelent? – tette fel a már-már költői kérdést Mike. – Azt, hogy a pasas ismerős a környéken.