A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emma Chase: Royally Yours (Royally Series Book #4), 2018

Fordította

SERES NOÉMI

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Felséged szolgálatában (Uralkodj magadon! 3.), 2019

Copyright © 2018 by Emma Chase

Hungarian translation © Seres Noémi, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-5929-30-4

Egy nő sem születik királynőnek, függetlenül attól, hogy már a születésekor a neve mellé biggyesztik a címet.

A királyokat királlyá koronázzák. De a királynők… nos, ők királynővé emelkednek.

A tragédia és a szívfájdalmak mélységeiből emelkednek fel, melyek mintha mindig a nyomukban lennének. Levetik magukról a társadalom bilincseit, diadalmak és örömök között lebegnek. Az árulás tüze edzi őket, és az óhajok hideg ellentmondásai formálják.

De ennek ellenére is felemelkednek, és aztán… uralkodnak.

Jóban-rosszban, egészségben és betegégben, amíg a halál el nem választja őket a tróntól.

Uralkodásuk maradványai a leszármazottaik igazi öröksége. A születéstől fogva megillető jog nem más, mint kötelesség, hagyomány és hűség.

De mi mások voltunk. Már a legelejétől fogva. Mindenben.

A szenvedély az egész világot képes lett volna lerombolni körülöttünk. A szerelmet nem lett volna szabad figyelmen kívül hagyni vagy tagadni. Az odaadásnak pedig egy életre kellett szólnia.

De mi nem tudtuk még akkor.

Minden dinasztia elkezdődik valahol. Minden legenda egy történettel indul.

Ez a mi történetünk.

ELSŐ FEJEZET

LENORA

Averdeen, 1945

Látnod kellett volna őt, Alfie! Rohadtul lenyűgöző. Sokkal méltóságteljesebb, mint bármelyik haszontalan idióta a parlamentben.

Az apám, Reginald William Constantine Pembrook, Wessco királya gyakran úgy beszélt rólam, mintha nem is lennék jelen. Anyám sajnálatos szokásnak nevezte ezt. De én nem bántam, főleg akkor nem, amikor büszke volt rám.

– És a tanácsadóim – mondta. Úgy köpte ki ez utóbbi szót, mintha átkot szórt volna. – Egyáltalán nem értik az embereket. Átkozott bolondok. Az összes.

Apám tanácsadói is úgy beszélnek rólam, mintha nem lettem volna jelen.

– Még csak nyolcéves, túl fiatal – mondták. – Meg fogja alázni saját magát – szólt a figyelmeztetés. – Hisz a koronázott hercegnő végtére is még csak egy gyerek.

Amikor a múlt hónapban végre véget ért a háború, parádét tartottunk a városban. Zene szólt, édességet árultak, mindenfelé zászlókat és léggömböket lehetett látni. És amerre fordult az ember, mindenütt aranyszínű konfetti úszott a levegőben. A tömeg integetett és éljenzett, üdvözölte a hazatérő férfiakat, amint fess egyenruhájukban végigmeneteltek az utcán.

Ma reggel hazajött a többi férfi is, de ezúttal senki nem éljenzett.

Szóltak a skót dudák, és tengernyi szomorú arc látszott: síró édesanyák, apák és testvérek – nézték, ahogy a zászlókkal leborított érckoporsók előkerültek a repülőből. Se vége, se hossza nem volt a sornak.

Én is sírni akartam. A szívem olyan nehéz volt, akár egy ólomgolyó, a gyomrom pedig öklömnyi a borzalomtól.

De nem hagytam, hogy lássák rajtam. A szemem száraz maradt, az arcom pedig ünnepélyes. Biccentettem, és azt mondtam nekik, hogy soha nem fogjuk elfelejteni, milyen bátor fiúk voltak. És azt hiszem, azzal, hogy megjelentem, a szavaimmal talán segítettem… talán egy kicsivel elviselhetőbbé tettem számukra a veszteségeiket.

Éppen, ahogy az apám mondta.

– Örülök, hogy úgy alakult, ahogy akartad, Reggie – felelte Alfie Barrister a kandalló mellett lévő bőrszékből.

Alfie apám legjobb barátja volt. Én is kedveltem. Nagydarab férfi, kerek arcú és vidám, mint egy Mikulás.

– Hívása van, felség – közölte egy inas a hátam mögül.

– A dolgozószobámban fogadom.

Hallottam, ahogy a könyvtár ajtaja becsukódik az apám mögött, de én továbbra is csak bámultam kifelé az ablakon, a zöld fű alkotta szőnyegen túl, a napfoltos udvar felé, ahol egy kötélhinta lógott egy fa vastag, fekete ágáról, ami olyan hatalmas volt, akár egy szörny.

Amolyan vidámféle szörny.

Ezt imádtam legjobban az Alfie-nál tett látogatásokban. Jóllehet, a palotánkban több száz szoba sorakozott, vég nélküli folyosók, szökőkutak és virágoskertek mindenféle színű virággal, amit csak el tud képzelni az ember… de egyetlen hinta sem lógott a fák ágáról az egész kibaszott helyen.

Nem volt szabad hangosan kiejtenem, hogy kibaszott, de olyan jó érzéssel töltött el mégis kimondani, csak úgy a fejemben.

Alfie odalépett mellém, és ő is kinézett az ablakon.

– Szeretnél lemenni hintázni, Csibe?

Rávigyorogtam, és bólintottam.

Egy ugrás, egy szökellés, és aztán egy szökkenés. Alfie lökött meg, ahogy a hintába ültem, s olyan volt, mintha repültem volna, mintha madár lennék, aki bárhová elrepülhet. A nap az arcomba sütött, a szél pedig a hajamat fésülte. A tengerészkék ruhámat a lábam alá gyűrtem, hogy ne libbenjen fel.

– Magadnak akasztottad ide ezt a hintát, Alfie? – kérdeztem. A deszka, amiből az ülőke készült, számára is méretes volt.

Felnevetett.

– Nem. A gyerekeimnek.

Megfordultam a hintában, hogy ránézzek.

– Neked vannak gyerekeid?

– Igen, így van. Két fiú és egy lány.

Visszafordultam a hintában, és elgondolkodtam a váratlan fejleményen.

– Azt hiszem, nem szeretem a gyerekeket. Csak összezavarnak, és olyan szörnyen viselkednek.

Tulajdonképpen nem is ismerek egyetlen gyereket sem. Hivatalosan legalábbis nem. Miriam iskolába járt, engem pedig a palotában tanítottak.

– De biztos vagyok benne, hogy a tieidet kedvelném. – Felnéztem és az udvart bármultam. – Ott vannak? Miért nem találkoztam még velük, amikor meglátogattunk?

– Skóciában élnek, az édesanyjukkal – magyarázta Alfie.

– De miért élnek Skóciában az anyukájukkal? Miért nincsenek itt veled?

Alfie elgondolkozott egy pillanatra, majd sóhajtott egyet.

– Nos… Nem voltam túl jó férj. Igazából az üzletet vettem feleségül, meg ilyesmi.

Alfie üzlete, a Barrister’s, a legnagyobbnak számított Wesscóban. Játékokat, ruhákat és mindenféle lenyűgöző dolgokat lehetett ott kapni. Hallottam, amikor apámnak mondta, hogy hamarosan Londonban is nyit egyet, és miután meghódította az egész világot, rendes lesz apámmal, és hagyja, hogy megtartsa magának Wesscót.

– Nem hiányoznak? – kérdeztem.

– Dehogynem – felelte Alfie. – De a feleségem boldogabb Skóciában a családjával. A gyerekeknek pedig az anyjuk mellett a helyük.

Az anyám gyönyörű volt, a hangja bársonyos, a haja pedig hosszú, sötét, akárcsak az enyém. A szeme pontosan ugyanolyan árnyalatban tündökölt, mint az ég, amikor derült az idő.

– Én alig találkozom anyámmal – jegyeztem meg halkan.

Amikor nem a tanáraimmal vagyok, akkor apám nyomába szegődök. Az emberei, amikor azt hiszik, hogy nem hallom őket, ŐKÁ-nak, Őfelsége Királyi Árnyékának neveznek.

– Igen, tudom – mondta Alfie. Szomorúság érződött a hangjában. – De te különleges vagy, Csibe.

Igen, különleges vagyok, mert egy nap királynő leszek. Apám ezt mondja.

Két testvérem is született előttem, és az egyikük fiú volt, de túl korán érkeztek, aprócskák voltak, és nem élték túl a szülést. Miután a húgom, Miriam megszületett, anyám súlyosan megbetegedett, és az orvosok azt mondták apámnak, hogy nem lehet több gyereke.

És ez azt jelentette, hogy én leszek az első királynő, aki Wesscóban uralkodik majd.

Fontos, hogy jól csináljam.

– Miért hívsz kiscsibének, Alfie? – csodálkoztam el a hintában.

– Mert láttalak aznap éjszaka a Ludlow-kastélyban, amikor megszülettél. Ott voltam, amikor apád először a karjába vett, és úgy néztél ki, mint egy kiscsibe. Egy sápadt, csipogó kis csibe, aminek még nincsenek tollai.

Zavart ez a jellemzés. Meghökkentem rajta.

– Remélem, most már nem úgy nézek ki, mint egy kiscsibe.

Alfie a hinta elé sétált és rám nézett. Aztán egyik oldalról a másikra billentette a fejét, szikrázott a kék szeme.

– Nos… ez az adott naptól függ.

Válaszra nyitottam a számat:

– Na de Alll-fie!

Erre a kibuggyanó nevetésével egy időben a nagy hasa is rázkódni kezdett.

– Ez egy becenév, Lenora. Egy kedves becenév. Minden gyereknek kell hogy legyen beceneve. – Ismét meglökte a hintát. – És akár hiszed, akár nem, felség, te még akkor is csak egy gyerek vagy.

Alfie a főépület felé fordult és a fejét csóválta.

– Legalább valaki kezeljen úgy, mint egy gyereket.

Guthrie-ház, wesscói palota, 1953

Fontos a ruházat színe. Ez az első dolog, amit észrevesznek az emberek. A fekete komor, a fehér szenteskedő, a rózsaszín túl rikító, a pasztellszínek pedig túl kislányosak. A minta is fontossággal bír. A pöttyös semmitmondó, a virágos túl felszínes, a csíkos és a kockás megteszi, de nem szabad túlzásba vinni ezeket sem.

És a mindennapi viselethez pedig… szürke.

A személyi titkárnőm, Miss Crabblesnitch szerint a galambszürke tökéletes választás. Nem közönséges és nem is feltűnő, finom, vonzó, de mégsem felületes.

Valószínűleg meghalni is szürke ruhában fogok. És a szellemem is szürkét fog viselni.

Örökre.

– Azt ott, Megan – mutatott Miss Crabblesnitch a cseléd bal kezében lévő összeállításra. Egy rövid ujjú, bővülő aljú tweedruhára egy hozzáillő kabáttal.

Szürke színben, természetesen.

Miután felöltöztettek, az öltözőasztalhoz ültem, és Megan elkezdte a szokásos kontyba fésülni a hosszú hajamat. A frufrumat oldalra fésülte, és néhány tincset szabadon hagyott, hogy meglágyítsa az összképet.

– Jó napot, hölgyeim! – Anyám lépett be a szobába. Elegáns volt és mosolygott. Egy sötétkék selyemruhát viselt, melyet finom virágminták díszítettek. Miriam a nyomában. Ő világoszöldben pompázott, hozzáillő hajpánttal a bodros, világosbarna hajában.

– Köszönöm, Megan. Majd én befejezem – intett anyám, és átvette a cseléd helyét mögöttem. Miss Crabblesnitch és Megan pukedliztek, majd elhagyták a szobát.

– Soha ne vágasd le a hajadat, Lenora – közölte anyám, miközben feltűzte. – Annyira gyönyörű!

Anyám volt az egyetlen, aki gyönyörűnek és édesnek nevezett, és még vagy több száz más szót is használt, amitől belül melegség töltött el. És ettől annyira… normálisnak éreztem magam. Legalábbis azt képzelem, hogy ez lehet a „normális”.

Befejezte a frizurámat, majd elkapta a tekintetemet a tükörben, és felhúzta az orrát.

– Miss Crabblesnitch már megint szürkét adatott rád?

Drámaian sóhajtottam egyet.

– Szürkét, akárcsak a wesscói szomorú ég… vagy a lelkem.

– Te csintalan! – nevetett anyám. Aztán elfordult, és a csillogó estélyi ruhát nézte, ami az öltözőszoba előtt lógott. – Legalább ma este elvegyülhetsz a szülinapi bálodon.

Odaálltam mellé.

– Igen, mert az ezüst olyan sokban különbözik a szürkétől.

Anyám megsimította az arcomat a puha kezével.

– Illik a szemed színéhez. Feltűnően szép leszel.

– Szeretnék egy fekete-fehér labdát a szülinapomra – szólalt meg Miriam. – És azt akarom, hogy mindenki fekete-fehérben legyen, csak én viseljek ciánkéket. És akkor találkozom életem szerelmével, és csak táncolunk és táncolunk és táncolunk. És senki sem fog Lenorára nézni.

A tizennégy éves kishúgom kiöltötte rám a nyelvét.

Bájos volt.

– Tiéd lehet az összes tekintet – mondtam neki. – Tökéletesen boldog lennék, ha soha többé nem nézne rám senki.

Anyám az órájára pillantott.

– Gyertek, drágáim! Apátok odalent van. Tudjátok, hogy utálja, ha megváratjuk.

Apám a lépcső alján állt, szálfaegyenesen, két kezét összekulcsolva a háta mögött. Sok évvel idősebb volt anyánknál, az arcán ráncok ültek, s a hajában már több ősz hajszálat lehetett látni, mint barnát. De ők ketten együtt nagyszerű párost alkottak. Ahogy apánk felnézett anyánkra, szürkéskék szeme csak úgy csillogott, és sokkal fiatalabbnak tűnt.

Nem vártunk bókokra a királytól, és nem is kaptunk tőle. Soha nem volt szokása. De kinyújtotta anyánk felé a karját, majd mind a négyen átsétáltunk a márványfolyosón az autó irányába, ami elvitt minket a Parlament étkezőtermébe, hogy megünnepeljük a szülinapomat.

– Vésd az eszedbe, Lenora, ma este nincs tánc – mondta apánk anélkül, hogy hátrafordult volna.

– Jaj, Reggie! Hiszen ez a tizenhetedik születésnapja – panaszkodott anyánk.

– Pontosan. Nem akarom, hogy az emberek pusmogjanak, csak mert valami uracska kanos fiával látják táncolni.

A pletyka olyan, mint a kőtörő kalapács okozta horpadás: ki lehet javítani, de soha nem lesz olyan, mint előtte. Dingleberry érseke – ne is emlegessük a nevét – mondta ezt egyszer apámnak. Ráncos, savanyú képű, akár egy gyümölcs, ami megrohadt. Az embernek az jut eszébe róla, hogy az anyja bizonyára soha nem hagyta, hogy édességet egyen gyerekkorában.

Anyám újra próbálkozott.

– Az isten szerelmére, már nem a tizenkilencedik században vagyunk!

Apám erre a legigazabb dolgot felelte, amit valaha hallottam tőle.

– Ezek között a falak között még pontosan ott vagyunk.

A Parlament étterme pontosan úgy festett, ahogyan vártam: egy teremnyi idős ember, akik imádják hallatni a saját hangjukat. Felnéztem a díszítésre, a festett mennyezetre, és könyörögtem Istenhez, hogy mentsen meg ettől a halálos unalomtól. Nem kívántam földrengést vagy vulkánkitörést, de egy kis pestis jól jött volna, vagy égből potyogó békák, de már egy sáskajárással is kiegyeztem volna.

De Isten elpártolt tőlem. A délután zavartalanul telt.

– Kinövések.

Vicces, hogy amikor az ember azt gondolja, ennél már nem lehet rosszabb, mindig van még rosszabb.

– Tessék?

Munster márkijának szakálla olyan kusza volt, hogy alig láttam tőle a száját. Viszont az ebéd maradványai gyönyörűen látszottak benne: sonka- és sajtdarabok csüngtek az ősz, drótszerű szakállából, mint szörnyűséges karácsonyfadíszek.

De befogtam a számat. Még csak nem is fintorogtam. Tökéletesen visszafogtam magam. Érmet kellett volna adományoznom ezért magamnak.

– Én voltam a legjobb lovas az egész parlamentben – morogta –, de abba kellett hagynom, mert kinövések keletkeztek a lábamon. Úgy törtek fel, mint a gyom. Van egy a nagylábujjamon, ami akkora, mint egy lédús szőlőszem.

Próbára tette az önkontrollomat.

– Szeretné látni, felség?

– Látni? – ismételtem meg… hiszen ezt nem mondta ki hangosan, ugye?

– Tulajdonképpen elég pazar. Mármint orvosi szempontból.

És a bal csizmája felé nyúlt.

– Nos, én…

– Üdvözlöm, Munster úr!

Miriam, a kedvenc kishúgom odaszökkent mellém, s karját a karomba fűzte.

– Attól tartok, el kell rabolnom a nővéremet. Női dolgok. Érti?

– Ó, hát persze – bólintott Munster. – Nagyon boldog születésnapot kívánok, Lenora hercegnő!

– Köszönöm.

Karunkat egymáséba fonva, Miriammal eloldalogtunk.

– Jössz nekem eggyel – suttogta. – A ma esti bálon szeretném viselni a zafír nyakláncodat.

– A tiéd lehet a nyaklánc és a fülbevaló is. Megérdemled.

– Tényleg meg akarta mutatni a pazar kinövését?

– Ezt meg honnan tudod?

– Ugyanezzel próbálkozott Elizabeth Montgomerynél is a nagybátyja lovaggá avatási ceremóniáján a múlt hónapban! Szerintem ez valamiféle párzási rituálé része.

– Ez meg mit jelentsen? – horkantam fel.

– Nos, először csak a nagylábujját mutatja meg, de ez csak a kezdet. Utána az jön, hogy „Gyere, drágám, hadd mutassam meg a többi testrészemet is, ahol kinövések jelentek meg.” – Játékosan rángatni kezdte a szemöldökét, én pedig a szám elé kaptam a kezemet, aztán mindketten hangos kacagásban törtünk ki.

Néha, amikor hagytam magam, hogy ilyeneken gondolkodjam, el sem hittem, hogy milyen furcsa az élet. Csak bámultam a várost a palota ablakából, és azon elmélkedtem, vajon mindenki számára ilyen furcsa? Talán nem abban az értelemben, ahogy nekem, de valamilyen módon mindenki számára az lehet.

Aztán egy fiatalember sétált be a szobába. Nem emlékeztem, hogy valaha is láttam volna. Az arca sápadt, frissen nyírt haja dús és sötét, s a szögletes, fekete keretű szemüvege mögül előtűntek kisfiús vonásai. Úgy mozgott a teremben, mint egy lelkes kiskutya, akit kiengedtek az udvarba. A szemében mohóság sejlett.

– Miriam, ki az a fiú?

A pletyka kicsinyes dolog, de a politika világában elengedhetetlen. Próbáltam lépést tartani a húgommal, de Miriam mindig többet tudott nálam. Ő még egy titkos ügynököt is szégyenbe hozott volna.

– Ő Anthorp hercege, a Rourke család sarja.

Ez a név legalább olyan régi és tekintélyes volt, mint a Pembrook név Wesscóban.

– Annyira fiatal.

– Csak egy évvel idősebb nálad. – Miriam bólintott. – Apánknak különleges engedélyt kellett neki adnia, hogy elfoglalhassa a családját megillető helyet a Lordok Házában. Nem mondta neked?

Megráztam a fejemet.

Aztán Miriam mindent elmesélt.

– Ó, ez a legizgalmasabb rész! Az új herceg tulajdonképpen a második Rourke fiú. A bátyja – nyolc évvel idősebb – összekapott az idősebb herceggel, amikor belépett a hadseregbe az apja akarata ellenére. Amikor véget ért a háború, az idősebb fiú hazajött, a herceg felajánlotta neki, hogy ismét beiktatja. De ő nem tartott rá igényt! Elment!

– Elment? – Nem tudtam elképzelni, hogy az ember csak úgy elhagyja az otthonát, a családját… a kötelességeit. Ez legalább annyira elfogadhatatlan a számomra, mint meztelenül sétálni az utca kellős közepén.

– És hová ment?

– Mindenhová. – Miriam sóhajtott egyet. – Azt mondják, hogy beutazta a világot: hegyet mászott, felfedezte a dzsungelt és remek búvár lett belőle. Kincset keres.

– Kincset? De hát a Rourke családnak legalább annyi pénze van, mint a mi családunknak.

– Hát pont ezért olyan mesés az egész. Nem azért keres kincset, mert szüksége van rá, hanem azért teszi, mert megteheti. Jótékony célokra ajánlja fel. Azt mondják, hogy egyszer egy ritka gyémántot adományozott egy árva fiúnak, aki az utcán kéregetett. Megváltoztatta vele az életét.

– Ó… hát ez tényleg mesés.

– Az idős herceg néhány hónappal ezelőtt meghalt. – Miriam kinyújtotta a mutatóujját. – Azt beszélik, hogy az idősebb fivér nem jött haza a temetésre, de a két testvér feltehetően közel áll egymáshoz. És most a fiatalabb fiú lett Anthorp hercege.

Néztem a fiút egy darabig, ahogy mosolygott és beszélgetett az idősebb férfiakkal, akik körülzsongták. Olyan volt, mintha közvetlenséggel próbálta volna elterelni a figyelmet a fiatalságáról. Tekintetében nyíltság ült, védtelenség sugárzott róla, ami ritkaságszámba ment errefelé. Kedvesnek tűnt. És őszintének.

A parlamentben élve felfalják az ilyet.

– Hogy hívják? – kérdeztem.

– Thomas.

A szülinapi bálom szerencsére már más hangulatban telt. Úgy éreztem, ragyogok a ruhámban, a hajamat pedig, melyet a fejem tetejére tűztem, egy makulátlan gyémánttiara díszítette.

És az est hátralévő részében nem hallottam a kinövés szót.

Pazar lakomát adtunk: a hosszú asztalokon kaviár, a kristálypoharakban gyöngyöző pezsgő bugyborékolt. A táncterem falán lévő díszes tükrök visszatükrözték a táncolók estélyi ruhájának, a csillogó ékszereknek, kalapoknak és uszályoknak szivárvány forgatagát. A ritmusos zene, amit a húsztagú zenekar játszott, szintén csodás volt. A vendégek között köszönthettük Amerika volt elnökét, de Európa minden országából érkeztek királyi sarjak, és megjelentek Wessco nemes családjai is.

Oldalt álldogáltam, a fal mellett, egy márványoszlop társaságában. A lábammal követtem a zene ritmusát, amire nem táncolhattam.

Alkalmanként megállt előttem egy-egy vendég, hogy kifejezze jókívánságait – ilyen volt Mr. Evin Busey, egy középkorú, jó kapcsolatrendszerrel bíró beruházó, aki úgy érezte, be kell számolnia a legújabb kárpitosüzletéről, arra az esetre, ha netán szeretnék befektetni. Néha-néha elhaladt egy-egy felsőosztálybeli fiú – egy herceg vagy egy gróf fia, vagy a néhány külföldről érkezett herceg egyike. Mindegyiknek kapzsi vágy ült ki az arcára, vagy pedig rejtett feszélyezettség, amikor felém tekintett.

– Ez a ruha igazán nagyszerű, Lenora! – Az unokatestvérem, Calliope mutatta felém a felfelé kinyújtott hüvelykujját, amint elsuhant előttem a díszkíséretével együtt.

Calliope hobbija az volt, hogy a királyi család minden tagjának – aki akadályozta a trónra jutásban – részletesen megírta a halálát egy-egy horrortörténet keretén belül. Engem is beleértve.

A megjegyzései nem voltak őszinték, igaziak vagy mélyről fakadók.

A vendégek többi része inkább a terem másik feléből tekingetett felém, miközben próbálták imitálni, hogy nem is néznek rám. De a figyelmük tapintható volt, súlyuk leírhatatlan. Érezni lehetett őket. Reflexszerűen kihúztam magam és egyenesebben álltam. A vonásaim közömbösséget tükröztek, amiből nem lehetett semmit sem kiolvasni.

– Jól érzed magad, drágám? – kérdezte anyám.

Olyan volt ma este, akár egy ékszer. Vörös bársonyruhát viselt, sötét hajában rubintok kacsingattak.

– Igen, remekül érzem magam.

Akárcsak egy Fabergé-tojás, miközben csodálják a múzeumi üvegkalitkájában.

Kacagás és beszélgetés hallatszott egy fiatal nemesekből álló csoport felől, akik mögöttünk álldogáltak. Anyám is hallotta.

Átölelte a derekamat, s finoman megszorított.

– Eljön a te időd is, Lenora.

– Tudom – vontam meg a vállamat.

– Nem arra gondolok, amikor majd királynő leszel, hanem arra, hogy eljön a te időd, amikor kedvedre nevetgélhetsz… Örömben és izgatottságban is részed lesz. Ebben biztos vagyok.

– Hogyan lehetsz benne biztos?

Vannak régi, elhallgatott történetek az anyám Portia nagynénikéjéről. Azt beszélték, hogy furcsa egy nő volt. Néha álmot látott, ami aztán valamilyen vicces módon valóra is vált.

Anyám szembefordult velem, és a kezébe vette az államat.

– Azért, kislányom, mert te minden lehetséges módon különleges vagy. – Megpuszilta a homlokomat. – Annyira büszke vagyok rád… annyira büszke vagyok, hogy az anyád lehetek!

Nem töltöttem túl sok időt az anyámmal, közel sem annyit, mint szerettem volna, de amikor együtt voltunk, mindig képes volt elüldözni a rosszkedvemet, és mindezt olyan könnyedén, mint ahogy egy tündér legyint egyet a varázspálcájával.

– Köszönöm, anyám.

Átnézett a vállam felett, s a mosolya gyorsan lehervadt az arcáról.

– A fenébe is… Munster márki megkörnyékezte a spanyol királynőt. Ha megmutatja neki azt az átkozott kinövéses lábát, akkor ebből véres háború lesz.

Ahogy anyám elsietett, hogy megelőzzön egy nemzetközi incidenst, ismét megpillantottam Anthorp hercegét. Két oszloppal lejjebb álldogált a falnak támaszkodva. Majdhogynem tükörképe volt annak, ahogy én támasztottam a falat. Valószínűleg megérezte, hogy nézem, mert felém fordította a fejét, és az orrán lévő vastag szemüveg ellenére rám bandzsított, mint aki nem lát elég tisztán.

És aztán felém sétált, a kezét összekulcsolta a háta mögött. Amikor odaért hozzám, ismét a falnak támaszkodott, biccentett a fejével, és elmosolyodott.

– Boldog születésnapot, Lenora hercegnő!

– Köszönöm, Anthorp hercege!

Elfintorodott.

– Kérlek, hívj Thomasnak vagy Rourkének. Minden alkalommal, amikor meghallom ezt a címet, körbe kell nézzek, hogy nincs-e a közelben az apám. Egy szerencsétlen, vén bolond volt életében, és nem hinném, hogy az a két hónap, amióta meghalt, bármit is változtatott a rossz hírén, úgyhogy már csak a gondolat is, hogy a közelben lehet… nyugtalanít.

Kibuggyant belőlem a nevetés. Micsoda furcsán őszinte vallomás!

Bólintottam.

– Milyennek találod a parlamentet, Thomas?

– Elég nagy kihívás. Hallottam, hogy a politikában nincsenek barátok, csak ellenségek, és én még nem ismerem az ellenségeimet. Most kezdem csak látni, hogy mennyire igaz a mondás. – Megcsóválta a fejét. – Még sok mindenre rá kell jönnöm. Én vagyok a parlament legfiatalabb tagja, úgyhogy jónak kell lennem abban, amit csinálok.

– Igen, ismerem az érzést.

Szimpátiát kezdtem érezni iránta. Mint amikor az ember tudja, hogy közel vannak a farkasok, s megpillant egy üszőt az erdőben.

– A lényeg, hogy az embernek vigyáznia kell a véleményével – mondtam neki. – Nem szabad, hogy bárki megtudja, mit gondol. Meg kell tanulnia pókerarcot vágni. – És mivel olyan fiatal volt és annyira egyedül maradt, felajánlottam neki: – Segíthetek benne. Megmutathatom és adhatok néhány tanácsot is.

Mintha csak az egész világot ajánlottam volna fel neki.

– Tényleg megtennéd ezt értem? Ez igazán kedves tőled. – A táncparkett felé tekintett, s halkabban folytatta. – Nincs túl sok barátom, főleg nem itt, a városban. Olyan magányosfarkas-féle vagyok, tudod? Lázadó. – Megvonta a vállát, majd helytelenítően mosolygott. – Nos… az abnormális szó talán helyesebb lenne. Egy furcsa bolond.

Elmosolyodtam.

– Ezt az érzést is ismerem.

Thomas megigazította a szemüvegét.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Ez a te bálod. Miért nem táncolsz?

Az én hallgatózó kishúgom ekkor kidugta a fejét az oszlop takarásából, mint amikor egy neszező mókus bukkan elő egy fa mögül.

– Mert nem szabad neki.

– És miért nem szabad? – kérdezte Thomas.

– Hát a rágógumi miatt – magyarázta Miriam vidáman.

– Hát persze – bólintott Thomas. – Értem.

Aztán bólogatás helyett csóválni kezdte a fejét.

– Nem, mégsem értem. Mi köze ehhez a rágóguminak?

Igen, éppen olyan röhejes, mint ahogy hangzik.

– Egy hölgy olyan, mint egy darab rágógumi – szajkózta Miriam. – Édes és szeplőtelen, de ha az ember nem vigyáz, minden fiú megízlelheti.

– De egy igazi úriember – folytattam, utánozva egy öreg, bolondos férfi hangját – soha nem vesz a szájába egy használt rágógumit.

Thomas, úgy tűnt, komolyan fontolóra vette az elhangzottakat.

– Ez egy hatalmas baromság. Ki mondta ezt?

– Dingleberry érseke – feleltem. – De az apám eléggé a szívére vette.

– Dingleberry? A név mindent megmagyaráz, nemde? – Thomas kacsintott egyet.

Erre hangosan felnevettem.

Miriam ugyanígy tett, aztán megragadta Thomas csuklóját.

– Most pedig, lehet, hogy Lenorának nem szabad táncolnia, de nekem szabad. És ez a dal a kedvencem. Táncoljunk egyet!

Thomas meglepettnek látszott.

– Nos, rendben.

Erre Miriam a táncparkett felé rángatta.

Két tánccal később visszatértek.

– Kiagyaltunk egy tervet! – harsogta túl a húgom a zajt.

Jaj, ne!

Már ráztam is a fejemet.

– Legutóbb, amikor egy tervvel álltál elő, végül úgy sült el, hogy Stinky Winky mellett kellett ülnöm vacsoránál. Nem, köszönöm szépen.

Thomas Miriamra nézett, majd vissza rám.

– Stinky Winky?

– Winkerton vikomtja mellett – magyarázta Miriam.

– Az az ember úgy bűzlik, akár egy disznó – tettem hozzá.

Thomas felnevetett.

– De ez most teljesen más! – mondta Miriam, miközben lábujjhegyre állt. – Ez a terv működni fog! Majd én elvonom az emberek figyelmét. Ebben jó vagyok. Te pedig addig táncolhatsz, Lenora.

Thomas világoszöld szeme találkozott a tekintetemmel.

– A szülinaposnak táncolnia kell. A fenébe is a rágógumival!

Izgatottan ugrott össze a gyomrom, s egy ismeretlen, csintalan mosoly húzódott a szám sarkában.

– Tudom, hogy nem kéne.

– Pont ezért izgalmas – vetette közbe Thomas.

– Nem is tudom…

– Jaj, gyerünk már! – sziszegte a húgom, mint a kígyó, aki kísértésbe akar vinni. – Az isten szerelmére, élj már egy kicsit!

Körbetekintettem a teremben, kerestem a kíváncsi szemeket, amelyek mindenhová elkísérnek, aztán vettem egy nagy levegőt, és bólintottam.

– Jól van.

– Nagyszerű! – csapta össze Miriam a kezét, majd Thomasra nézett. – Várj a jelre!

Elrohant a királyhoz, és a táncparkettre rángatta. A palota fotósainak kamerái villantak, és gyakorlatilag hallani lehetett, ahogy az egész terem felsóhajt a gyönyörűségtől, hogy végignézheti, amint Wessco királya a kisebbik lányával táncol.

Thomas mellettem állt, előrefelé bámult, s a keze csupán néhány centire volt tőlem.

– Várj még… várj…

– Jaj, ne! – rikoltotta Miriam, és ha eddig nem szegeződött volna rá minden tekintet, akkor most már biztos lehetett benne, hogy mindenki őt nézi.

– Most! – suttogta Thomas. Elkapta a kezemet, és keresztülloholtunk a mögöttünk lévő ajtón, miközben Miriam előadta, hogy elveszítette a zafír fülbevalót, amit a bermuda királytól kapott ajándékba.

A terem, ahová Thomasszal beviharzottunk, egy mályva- és aranyszínekben játszó szalon volt, amit még a fűzők korszakában használtak, amikor is az elájult hölgyeket ide hozták. De ma este üresen állt.

Thomas kikukucskált az ajtórésen és hallgatózott, majd egy pillanattal később elmosolyodott.

– Tiszta a terep.

A legtöbb ember számára ez egy ostoba apróság lenne csupán. Csakhogy én nem az átlagember életét élem.

Még sohasem voltam engedetlen az apámmal. Még soha senkivel nem voltam engedetlen.

És most úgy éreztem… hogy végre élek. Talán életemben először.

A gyönyörű zene remekül átszűrődött a falakon, egy vicces, gyors dzsigget játszott a zenekar.

Thomas kisimította a szmokingját és megigazította a szemüvegét. Aztán biccentett, és kinyújtotta a kezét.

– Enyém lehet a megtiszteltetés, hogy nekem ajándékozza ezt a táncot, Lenora hercegnő?

És most először válaszolom egy idegennek, aki nem az apám és nem is közeli hozzátartozó, hogy:

– Igen, örömmel.

Thomas a kezébe vette a jobb kezemet, a karunk derékszöget zárt be, a másik kezét pedig a derekamon nyugtatta. A tompa fényű aranycsillár alatt táncba kezdtünk. Sasszéztunk, forogtunk, pörögtünk és topogtunk. Egyszer majdnem elestünk, és Thomas rálépett a nagylábujjamra… többször is.

– Áu!

– Bocsánat.

– Ááá!

– Az én hibám. Nem fordul elő többé.

Mire véget ért a szám, szédültem és kalapált a szívem. De nem olyan mámorosan, romantikusan, hanem inkább ostobán – édesen –, mint amikor a bátyjával táncol az ember.

– Nem vagy túl jó táncos, Thomas.

Thomas elmosolyodott és levegő után kapkodott.

– Igen, valószínűleg figyelmeztetnem kellett volna. De arra gondoltam, hogy egy rossz tánc még mindig jobb, mintha egyáltalán nem táncolhatsz.

Benyúlt a zsebébe, és kivett egy apró fémeszközt, majd a szájába tette és vett egy mély levegőt. Olvastam már erről, ez a legújabb módja, hogy az ember belélegezze a gyógyszert.

Lassan kifújta a levegőt, aztán megvonta a vállát és magyarázkodni kezdett.

– Asztma.

Bólintottam, ő pedig visszacsúsztatta az inhalátort a zsebébe. Aztán amikor új dal kezdődött, Thomas felvonta a szemöldökét.

– Még egy táncot?

Bólintottam, és a kezébe helyeztem a kezemet.

De csupán néhány lépést tehettünk meg, amikor egy éles sikoly hallatszott a szomszédos teremből. A zene elhallgatott, majd mozdulatlan, néma csend borult ránk, akár egy takaró.

Thomasszal egymásra néztünk, majd az ajtóhoz rohantunk.

A vendégek egy csoportba gyűltek össze a táncparketten. Átverekedtem magam a tömegen, s a padlón apám karjai közt anyámat pillantottam meg.

– Anna, Anna!

De nem válaszolt.

A szeme csukva, az arca mozdulatlan, s az orrából pirosasfekete vér szivárgott.

– Anna…

Miriam odakuporodott mellém, s a karomba temette az arcát. A távolban mintha az óceán zúgott volna az agyamban, én pedig egy szikla szélén feküdtem volna, készen, hogy belezuhanjak a tátongó sötétségbe, a feneketlen tengerbe.

De aztán a másik felemen egy kéz érintette meg a vállamat, egy meleg, erős kéz.

Elfordítottam a tekintetemet a szüleimről, és Thomas gyengéd zöld szeme nézett rám. Erősen fogta a vállamat, tartott, s tudatta velem, hogy nem vagyok egyedül, hogy ő velem van.

Nem fogja hagyni, hogy lezuhanjak.