A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Corinne Michaels & Melanie Harlow: Hold You Close, 2018

Fordította

KURTA ZSUZSANNA

Copyright © 2018. Hold You Close
by Corinne Michaels & Melanie Harlow

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Kurta Zsuzsanna, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-55-2

ajánlás

Akik ellopjátok az örömöt – ehhez nem érhettek.

előszó

LONDON

Tizenhét évvel ezelőtt

Csípjél belém!

Mondd, hogy nem álmodom!

Mondd, hogy a múlt éjszaka – a leghihetetlenebb és legromantikusabb éjszaka az életemben – valóban megtörtént.

Óvatosan az oldalamra fordulok, felkönyökölök, és figyelem Ian arcát, miközben alszik. Fantasztikusan néz ki. Pedig most nem is látom a vakítóan kék szemét, és a szexi mosolyát, ahogy tegnap rám nézett, amikor azt mondta:

– El sem tudod képzelni, miket szeretnék veled művelni. Jobb lenne, ha az mondanád, hogy menjek el.

Azt mondani neki, hogy menjen el?

Mit gondolt, miért jöttem fel vele ebbe a hotelszobába? Soha nem sejtette, hogy milyen régóta szerelmes vagyok belé? Nem tudja, hány éjszaka álmodoztam arról, hogy másnak is lát, nemcsak a kishúga legjobb barátnőjének? Nem látja, hogy rajongok érte? Főleg a múlt éjszaka… mindig is istenítettem.

Tegnap reggel, mikor Ian hazaért mint végzett elsőéves a Nevada Egyetemről, éppen zokogva panaszoltam Sabrinának, hogy a fiú, aki azt ígérte, elkísér a szalagavatómra, az utolsó pillanatban cserben hagyott egy másik lányért. Ian felajánlotta, hogy ő szívesen elkísér.

Elaléltam a boldogságtól. Ian egyszer megcsókolt egy buliban hónapokkal ezelőtt, de azóta nem igazán beszéltünk. Azt gondoltam, ő már el is felejtette.

Soha nem éreztem még magam olyan gyönyörűnek, mint amikor bevonultam a karján a terembe. Soha nem vert még olyan izgatottan a szívem, mint amikor összesimulva táncoltam vele. Amikor megcsókolt a táncparketten és azt mondta, hogy egy ideje már másképp érez irántam, teljesen beleestem.

Tánc után megkérdezte, hogy elmennék-e a barátaimmal a hotelbe.

– Igen – válaszoltam bátran. – De nem akarok a buliba menni. Csak veled szeretnék lenni.

Nem szólt egy szót sem, csak megfogta a kezem, és a kocsijához siettünk. Amikor a hotelbe értünk, felmentünk a szobánkba.

Hihetetlen iramban lüktetett a pulzusom a liftben. Ian fogta a kezem, ahogy mentünk felfelé. A gyomrom úgy liftezett, mintha hullámvasút tetejére érnénk éppen fel.

Amikor egyedül maradtunk a szobánkban, a sötétítők behúzva, a világítás letompítva, magához húzott. Úgy csókolt, mintha tudná, hány álmatlan éjszakán álmodoztam erről.

Azt mondani neki, hogy menjen el?

Soha az életben.

Ehelyett neki adtam mindenemet. A szívemet, a lelkemet, a testemet. Tudta, hogy nekem ez az első, kedves volt, nem siettetett, gyengéden bánt velem. Teljesen lenyűgözött: az izmos teste, a mozgása, az izgató szavak, amelyeket suttogott.

Istenem, kibaszottul gyönyörű vagy. Milyen régóta vágytam erre. Olyan jó veled.

Még mindig nem tudom elhinni, hogy engem akar. Engem! Semmi sem vagyok azokhoz a szőke Barbie babákhoz képest, akikkel randizni szokott. A hajam sötét, a mellem kicsi, és a derekam nem egyméretű a combommal. Az egytől tízig tartó skálán legfeljebb, ha hatos vagyok.

De múlt éjszaka úgy éreztem, én vagyok az egyetlen lány az egész világon. Varázslatos volt… és ez csak a kezdet.

A fény lassan kezd átszivárogni a sötétítőkön, közeledik a reggel, és nekünk fel kéne kelni. Főleg hogy délután lesz Sabrina diplomaosztó partija, és megígértem neki, hogy segítek a díszítésben.

De én azt akarom, hogy ez az éjszaka soha ne érjen véget.

Ian a hátán fekszik, az egyik karját hátradobta, a takarót felhúzta a derekáig. Próbálok ellenállni a vágynak, hogy megsimogassam a feszes hasát és az izmos mellkasát, de nem könnyű.

Kinyitja a szemét. Ahogy meglát, megszólal.

– Helló.

Hevesen dobog a szívem.

– Helló.

– Aludtál?

– Egy keveset.

– Nem fárasztottalak ki eléggé?

Boldogan elmosolyodom.

– De, kifárasztottál. Csak nehéz aludni, amikor ilyen izgatott vagyok.

Felhúzza az egyik szemöldökét.

– És miért vagy olyan izgatott?

– Miattad – mondom egyszerűen. – Emiatt. Miattunk.

Ő is elmosolyodik.

– Gyere ide! – Átölel, szorosan maga mellé húz, fejemet a mellkasára fektetem.

Belélegzem az illatát, és egyszerűen átengedem magam a boldogságnak.

– Komolyan gondoltad azokat a dolgokat, amiket az éjszaka mondtál?

– Persze hogy komolyan gondoltam. Azt gondolod, olyan szemétláda vagyok, aki ilyeneket mond csak azért, hogy feküdj le velem.

– Nem tudom.

– Nem vagyok az, London. Nézd, lehet, hogy nem én vagyok a legérzőbb alak a világon, de azért nem vagyok egy fasz, nem veszem ezt az egészet teljesen könnyedén. Ahhoz túl régóta ismerjük egymást.

– Szóval… mi fog most történni?

Egy pillanatra elhallgat.

– Mit akarsz, mi történjen?

– Azt akarom, hogy együtt legyünk – veszek egy mély lélegzetet –, szeretlek, Ian.

Egy pillanatra lefagy, attól félek, túl messzire mentem.

– Neked nem kell ilyesmit mondanod nekem – folytatom gyorsan, felkapom a fejem, hogy láthassa az arcomat. Szeretném, hogy tudja, nem követelek tőle semmit. – Csak azt akartam, hogy tudd, hogy hogyan érzek.

A szemembe néz.

– Ezelőtt soha nem voltam még szerelmes.

– Én sem.

– Ahogy rád gondolok… ezelőtt soha nem éreztem még ilyet.

Nem tudom megállni, hogy ne mosolyogjak.

– Tényleg?

– Igen. Védelmezni akarlak. Biztonságban tudni – elhallgat egy pillanatra –, és meg akarlak dugni száztíz különféle módon. Tudom, hogy ez elég furcsán hangzik.

Felkuncogok, miközben elönt a vágy.

– Száztíz különféle módon?

– Legalább – hirtelen a hátamra fordít, és ő kerül felülre. – És ez csak a mai reggel.

Attól félek, a szívem kiugrik a mellkasomból.

– Nem megyek sehová.

– Az jó.

Másodjára még jobban élvezem a szexet. Most már nem fáj annyira, és ugyan még érzem a múlt éjszakát, de Ian annyira türelmes és gyakorlott, hogy majdnem eljutok a csúcsra. Kíváncsi vagyok, hány barátnője lehetett előttem, de valószínűleg jobb, ha nem tudom. Az egyetlen dolog, ami számít, hogy mi most együtt vagyunk. És remélem, mindig együtt maradunk.

Mrs. Ian Chase

London Marie Chase

Mr. and Mrs. Ian Matthew Chase

– Ez annyira jó, szerinted is? – kérdezem álmodozva. Még mindig rajtam fekszik, zihálunk, a bőrünk forró és ragacsos az izzadságtól.

– Igen.

– Mintha ennek mindig így kellett volna lennie.

Felkönyököl és rám néz.

– Lehet, hogy ez mindig így is volt.

– És te csak megjátszottad, hogy idegesítőnek tartasz, amikor éveken keresztül folyton a nyomodban voltunk Sabrinával?

Megrázza a fejét.

– Nem. Tényleg idegesítő voltál.

Játékosan mellbe vágom.

– Olyan gonosz vagy.

– De te így is szeretsz – megcsókol, és a fülembe suttog. – És én is szeretlek. Csak nekem hosszabb ideig tartott, hogy rájöjjek.

Gombócot érzek a torkomban, attól félek, mindjárt elbőgöm magam. De veszek egy-két mély lélegzetet, és máris jól vagyok. Pontosabban ez több annál, mint hogy jól vagyok: úgy érzem, újjászülettem. Minden megváltozott. Az életemben Ian lett a legfontosabb.

– Istenem, olyan boldog vagyok, Ian! Ez mindent megváltoztat.

– Mindent megváltoztat?

– Igen – mosolygok újra.

Felkapja a fejét, és a szemembe néz.

– Nem akarlak megváltoztatni, London. Te úgy vagy tökéletes, ahogy vagy.

– Úgy értem, az életem változik meg: minden más lesz mostantól.

– Hogyan más?

– Nos, az első dolog: nem megyek a Northwestern Egyetemre ősszel.

Néz rám, mint aki nem érti.

– Nem mész?

– Nem érted, te lökött? Veled akarok lenni.

Kisimítja a hajat az arcomból.

– És mi lesz az ösztöndíjaddal?

Megvonom a vállam.

– Kaptam egyet a Nevada Egyetemtől is. Majd azt az ajánlatot fogadom el.

– De te nem a Nevadáról álmodoztál. A Northwesternre akartál menni.

– Rólad álmodoztam. Semmi más nem érdekes.

Egy pillanatra elhallgat, mintha megváltozott volna az arckifejezése. Van valami furcsa a tekintetében, amit nem igazán értek.

De aztán újra megcsókol.

– Gyerünk! Jobb, ha elindulunk.

Kikászálódunk az ágyból, és felöltözünk.

A hazafelé tartó rövid úton felváltva álmodozom a múlt éjszaka gyönyörű pillanatairól, és arról, hogy mi minden történhet még a jövőben. Ian is csendes, azon töprengek, vajon neki is hasonló dolgokon jár-e az esze.

Amikor leparkol a ház feljáróján, amiben apámmal lakunk, kiszáll a kocsiból, és elkísér a bejárati ajtóig.

– Látjuk egymást délután – búcsúzom. – És köszönök mindent…

– Én is. Találkozunk a buliban.

Bemegyek a házba, és álmodozva felsétálok a lépcsőn, miközben azt a dalt dúdolom magamban, amire tegnap táncoltunk.

– London – szól ki az apám a második emeleti hálóból, amit irodának használ –, te vagy az?

– Igen, én vagyok. – Megállok az ajtóban, és látom, hogy görnyed szörnyű pózban a számítógépe fölött.

– Jól érezted magad? – kérdezi.

– Igen. Csodálatos volt.

– Az jó – vet felém egy mosolyt, és újra beletemetkezik a számítógépbe. Nem lepődöm meg, az apám mindig is munkamániás volt. Ebben hasonlítunk. Amikor megkaptam az ösztöndíjat a Northwestern Egyetemre, nem tudom, ki volt büszkébb, ő vagy én. Nem lesz neki könnyű, amikor megtudja, hogy úgy döntöttem, nem fogadom el.

De nem érdekel, gondolom önfejűen, ahogy megyek a szobám felé. Az egyetlen dolog, ami fontos, hogy Iannel legyek. Lehet, hogy csak tizenhét éves vagyok, de esküszöm, szerelmes vagyok Ian Chase-be attól a pillanattól kezdve, hogy először megláttam.

És ez az egyetlen dolog, ami számít.

A buli hatkor kezdődik, de Ian még nincs itt. Sabrina anyja folyamatosan kérdezgeti, hogy hol lehet, mert hiába hívja, nem veszi fel a telefonját, ám fogalmunk sincs. Hétkor azt kezdem gondolni, hogy engem akar elkerülni. Nyolckor már biztos vagyok benne.

– Ne aggódj! – próbál Sabrina nyugtatni. A szobájában ülünk, eperbort iszogatunk, amit a földszintről csórtunk el. Sabrina iszik egy kortyot, aztán átnyújtja nekem az üveget. – Előbb vagy utóbb biztos megérkezik.

– Rossz érzésem van. – Iszom egy kicsit az édes italból.

– Miért? Csupa klassz dolgot mondott neked, nem?

– Igen – ismerem el.

– Szerintem csak hozza a maga lökött formáját. Imádom a bátyámat, de tudom, hogy általában saját magával van elfoglalva, másokkal nem sokat törődik. Valószínűleg fel sem merül benne, hogy mennyire aggódsz.

– Igazad lehet. – Kierőltetek egy mosolyt, iszom még egy kortyot, és visszaadom az üveget. – Ne haragudj! Hülye vagyok. Igyuk meg ezt, és menjünk vissza a buliba.

Mire befejezzük az üveget, úgy érzem, egy kicsit engedett bennem a feszültség. De amikor kilépünk a házból és meglátom Iant egy másik lánnyal csókolózni, majdnem hányni kezdek.

Nem kapok levegőt. Kavarog a gyomrom. Szorít a ruhám.

Sabrina megragadja a karomat.

– Gyere, menjünk vissza a házba!

Lerázom magamról a kezét.

– Nem.

– Lon, hagyjad! Ian egy seggfej, oké? Menjünk, szerezzünk egy másik bort!

Hogyan tehette ezt?

Nem értem. Hazudott nekem. Azt mondta, hogy szeret, és most egy másik nőt fogdos? Azok után, ami múlt éjszaka és ma reggel köztünk történt? Sikítani akarok. Zokogni. Földhöz vágni valamit.

De ehelyett odavonulok Ianhez és a szőke szépséghez, aki csak egy apró farmersortot és egy piros bikinifelsőt visel, ami úgy áll rajta, ahogy rajtam sohasem fog.

Legszívesebben belelökném a medencébe. Iannal együtt.

– Ian, beszélhetnénk egy percre? – Meg vagyok lepődve, milyen nyugodt a hangom. Belül darabokra hullottam.

Csak bámul, kifejezéstelen arccal. Mintha a múlt éjszaka meg sem történt volna.

– Ó, helló London! Ő Heidi. Ő is a Nevadára fog járni.

Heidi unottan rám néz.

– Helló.

Vele nem törődöm. Iant nyársalom fel a tekintetemmel.

– Randiztok?

Megrántja a vállát.

– Mondhatjuk.

Úgy dobog a szívem, hogy attól félek, mindjárt elájulok. Még sohasem éreztem ilyet. Normális az, hogy a mellkasom fizikailag fáj? Minden lélegzetvétel gyötrelem.

– Várj egy picit! – emelem fel a kezem, és már sírok. – Mi ez? Azt hittem, komolyan gondolod, amit a múlt éjszaka mondtál. Meg ma reggel.

Heidi vihog, torkon tudnám vágni, bár nem igazán tudom, mit jelent az, hogy torkon vágni.

– Istenem, Ian, mit mondtál ennek a szerencsétlen lánynak?

Ian a szemembe néz, és egy mondattal összetöri a szívemet.

– Azt, hogy az semmi nem volt.

Egyszerre megértem, hogy mekkora idióta voltam. Hogy hihettem el, hogy valaha is komolyan érdekeltem Iant? Egy szánalmas kislány vagyok, aki belezúgott. Soha nem volt szerelmes belém. Megkapta, amit akart, és most mehetek.

Gyűlölöm őt. És gyűlölöm magamat is, hogy hittem neki és el akartam dobni érte mindent.

– Baszd meg! – suttogom. Sarkon fordulok, és szaladni kezdek, fogadkozva magamban, hogy soha többé nem engedem, hogy engem valaki megint így bántson.

Legfőképpen Ian nem.

Ahogy botladozom a házunk felé, hálát adok az égnek, hogy nem említettem még apámnak, vissza akartam utasítani az ösztöndíjamat a Northwesternre. Az egyetlen dolog, amire vágyom most, hogy pokoli messze legyek Ian Chase-től.

Minél messzebb, annál jobb.

első fejezet

IAN

– Kezdődnek a problémák a sorral az utcán – figyelmeztet Drea, a menedzserem, miközben a tegnapi bevételt nézem át. – Már most a befogadóképességünk határán vagyunk.

– Aha – mondom, de fel sem pillantok a számítógépből.

Nem érdekel a sor. Nem foglalkozom a kint várakozó emberekkel, nekem a bevétel a fontos. A Fátyol a legmenőbb night klub most Vegasban, és rohadt biztos vagyok benne, hogy az is fog maradni.

– Ian – kopogtat Drea az asztalon.

– Oké, rendben, mit akarsz, mit csináljak?

– Nem tudom, de megint meg fognak büntetni.

Sóhajtok, és hátradőlök a széken.

– Akkor oldd meg a problémát!

Megigazítja hosszú szőke haját, rádől az asztalomra, a műcsöcse így még nagyobbnak látszik. Néznem kell, nem tudok mit tenni, ott van a pofámban.

– Ez nem fog menni – mondom neki, és lassan felemelem a tekintetemet a duzzogó szájáig. Drea eléri a célját, használja az… előnyeit… és a férfiak azt teszik, amit akar. Láttam már, lenyűgözően csinálja, de velem ez nem fog sikerülni. Szigorú erkölcsök szerint élő, becsületes férfi vagyok.

Vagyis, ez azért nem teljesen igaz, de nem szarok oda, ahol eszem.

– Huh – nyög fel Drea. – Te vagy az egyetlen férfi Vegasban, aki nem akar lefeküdni velem, akinek nem tudok parancsolni.

Nevetek.

– Úgy látszik, én vagyok az egyetlen okos pasas, akivel életedben találkoztál.

Drea nem adja könnyen fel, de én igyekszem elfeledkezni a farkamról, ha munkáról van szó. Az állandó kuncsaftok, az más, ők a vadászterületemhez tartoznak.

– Vagy az egyetlen olyan pasas, akinek nincsen agya – vág vissza Drea.

Erre inkább egyáltalán nem is válaszolok. Megtanultam az együtt töltött évek alatt, hogy Drea-nek fontos, hogy mindenki őt akarja. Viszont én csak egyetlen dolgok szeretnék tőle: azt, hogy rendesen dolgozzon.

– Drea, tedd a dolgodat, és oldd meg a problémát!

Lefelé görbül a szája, érzem, a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy én szeretném.

– Meg tudnád tenni, hogy elsimítod kint a zsarukkal a dolgot? – kérdezi.

Lehunyom a szemem, és két ujjam közé csípem az orromat.

– Itt vannak a zsaruk?

– Ebből látszik, hogy baj van – böki ki.

Felállok, piszok dühös vagyok, hogy ezt csak most mondja. Az utolsó dolog, amire szükségünk van, az egy újabb összetűzés a rendőrséggel. Kaptam már büntetést, figyelmeztetést és felelősségre vonást verekedések miatt eleget egy életre. Szeretem a zsarukat olyan távol tudni a cégtől, amennyire csak lehet.

– Legközelebb ezzel kezdjed! – figyelmeztetem Drea-t, és kisétálok.

Hatalmas a nyüzsgés, rengetegen vannak. Táncolnak, isznak, költik a pénzüket, nem is mehetne jobban az üzlet. A szüleim azt gondolták, megőrültem, amikor úgy döntöttem, megnyitom a Fátyolt, de én éreztem, hogy sikerülni fog. Egyedül a húgom állt mellém. Ő volt az, aki biztatott, hogy kezdjek végre valamit az életemmel, és százszázalékosan segített, amikor elmondtam neki, mit szeretnék. A szüleim abban reménykedtek, hogy könyvelőként fogok dolgozni, én viszont, miután majdnem tíz évet az életemből night klubokban töltöttem, úgy éreztem, ez az a téma, amiről mindent tudok. Fogtam az összegyűjtött pénzemet, és megvettem a Fátyolt. Tudtam, a sztriptíznek kell a központi helyen lenni, és ez be is jött.

A húgom csak mosolygott a szüleim rosszallásán.

Ahogy átszelem a termet, köszönök néhány lánynak, akik gyakran vannak itt. Jó, mikor először eljönnek, de az az igazi győzelem, ha újra itt látom őket. Most határozottan úgy tűnik, nyerő pozícióban vagyok.

– Ian – integet Toby, a pultos.

– Mi van?

– Van egy hívásod – nyújtja felém a telefont.

Senki nem hív itt engem, csak ügynökök, ők meg várhatnak éjszaka fél tizenkettőkor.

– Meg kell oldanom egy problémát, hagyjanak üzenetet.

Megrázza a fejét.

– Ez a nő már harmadszorra telefonál. – A hangos zene ellenére is hallom, hogy egy kicsit ijedt a hangja.

Nő?

Akkor az a volt feleségem. Isten se tudja, mi a fenét akarhat már megint. Az is az én hibám, ha letörik egy körme. Nekem kell fizetnem a manikűrt, de lehet, hogy egy új kezet akar. Ez a nő olyan, mint egy ajándék, amit szeretnél visszavinni a boltba, de nem találod a blokkot, és így nem szabadulhatsz tőle. Utálom a hülye ajándékokat, és utálom Jolene-t.

– Hagyjon csak hangpostát a picsa! – mondom, és továbbállok.

Kimegyek a klub elé. Drea nem viccelt, a sor valóban gáz.

– Jó napot, uram – köszönök a köpcös zsarunak, aki a kidobóemberem mellett álldogál.

– Mister Chase, panaszokat kaptunk – mondja, és ránéz az üzlet előtt tolongó sorra.

– A helyzet az, hogy népszerűek vagyunk – vonom meg a vállam. – Teljes kihasználtsággal működünk, nem küldhetek el fizető vendégeket csak azért, mert sor alakult ki.

– A night klub előtt kialakult sor olyan hosszú, hogy eltorlaszolja más üzlethelyiségek bejáratát.

Hogy a halálba tudnék ezzel a helyzettel bármit is kezdeni? Kint vagyunk az utcán, itt nem kontrollálhatom az embereket. És nincs is kedvem szekálni a vendégeimet. Ez egy üzlet, és tudtommal szabad verseny van, örülök neki, hogy sorban állnak, hogy bejuthassanak hozzám.

– Rendben, megpróbálok valamit kitalálni – vakarom meg a fejemet.

Érzem, hogy a telefonom vibrál a zsebemben. Ha ez Jolene, esküszöm, őrjöngeni kezdek.

Látom a nevet a képernyőn: London Parish. A kibaszott életbe. Most meg küzdhetek a húgom irritáló, aggodalmaskodó barátnőjével. London baromi jó nő lehetne, ha nem volna olyan rohadtul akadékoskodó. Most látom, hogy már háromszor keresett.

Kicsit arrébb sétálok, veszek egy mély lélegzetet, és visszahívom.

– Ian, ide kell jönnöd hozzám.

Önelégülten elvigyorodom.

– Rohanok. Végre beláttad, hogy én kellek neked.

– Kérlek, ne! Ma ne. Csak gyere ide!

Hallom, hogy szipog, beindul a védelmező ösztönöm. Sír valaki miatt. Nem vagyunk igazán jóban – részben azért, mert teljesen különbözőek vagyunk, részben pedig a múltunk miatt – de nem engedem, hogy bántsák.

– Valami baj van? – kérdezem.

– Nem olyasmi, mint amire gondolsz – nyögi ki.

Huszonöt éve ismerem Londont, és meg tudnám számolni egy kezemen, hányszor láttam sírni. Egyszer miattam tette.

– Mi a baj? Sürgős? Éppen dolgozom, és itt…

– Gyere ide, Ian! Sürgős.

London nem szokott játszmázni.

A kurva életbe!

Ránézek az órámra, és sóhajtok egy nagyot. Legalább harminc percbe telik, mire odaérek. Ez tényleg egy szar éjszaka.

– Ott leszek, amilyen gyorsan csak tudok.

– Siess! – mondja London, és leteszi.

Görcsbe áll a gyomrom. Nem tudom, mi történt, de érzem, valami komoly baj van. Nem tudom, mi lehet az, de abban biztos vagyok, hogy oda kell mennem Londonhoz.

– Oszlasd fel a sort, több ember nem fér be – mondom a kidobóembernek, és bemegyek az üzletbe.

Drea a bárban van, én egyre idegesebb vagyok. Londonnak szüksége van rám. Miért? Mi történt? Valaki betört a házába? Vagy az enyémbe? Valamit csinált egy volt pasija, mármint ha egyáltalán van neki ilyen, vagy valami egészen másról van szó? Akármi is, sírva hívott fel, sietnem kell.

– El kell mennem – mondom Drea-nek.

Csodálkozva néz rám.

– El kell menned? Hová? Telt házunk van.

– Észrevettem, de történt valami, és segítenem kell.

Tobyhoz fordulok.

– Maradj itt zárásig, és kísérd ki Drea-t a kocsijához, mikor hazaindul.

Toby rábólint.

Soha nem engedem, hogy Drea egyedül menjen ki az éjszaka végén a klubból. Még akkor is figyelek erre, ha valakit hazaviszek magammal. A férfiak néha félreértik a kedvességét. Nem történhet meg, hogy bántódása essen, csak mert itt dolgozik.

Zakatoló aggyal beülök végre a kocsimba. Gyorsabban vezetek, mint a megengedett, közben próbálom magyarázni magamnak, hogy London csak pánikol.

Aztán eszembe jut… az unokaöcsém és unokahúgaim nála vannak pár napig.

Még jobban nyomom a gázt, a motor bömböl, ahogy száguldok. Elérem azt a városrészt, ahol élünk, elhajtok a házam mellett, és már látom Londonét. Mindig is utáltam, hogy a hátsó kertünk egymásra néz. Minden istenverte reggel látom őt, ahogy a teraszán ülve olvas és megvető tekintettel méreget.

Egy rendőrautó fénye világítja meg az utat, amikor odaérek a házhoz. Ugye nem ide jön… reménykedem. Valahogy leparkolok, és már ugrom is ki a kocsiból.

– London! – kiabálok már az ajtóban. – Christopher? Morgan? Ruby? – szólítom a gyerekeket, és imádkozom, hogy ugye nem velük történt baj.

Hatalmas megkönnyebbülés, amikor a nappaliba érve ott látom őket épségben.

Aztán látom, hogy Morgan arcán patakzanak a könnyek. London feláll. Az arca vörös, puffadt a sírástól, fekete szemfestéke elkenődve.

– Ian – a hangja elcsuklik.

A lányok újra sírni kezdenek, az unokaöcsém átöleli őket.

London odajön hozzám, a kezét a mellkasomra teszi.

– Elmentek.

– Kik? – kérdezem zavarodottan.

– Sabrina és David – suttogja.

Igen, elutaztak. De mi az ördögért sírnak ezek itt?

– Ezért hívtál ide? Pár nap, és itthon lesznek. Miért sírtok?

London a szemembe néz, szétválnak az ajkai.

– Nem. – Megrázza a fejét. – Nem lesznek itthon pár nap múlva.

A gyerekek felé nézek, aztán a lehalkított tévére. Közelebb lépek, mert nem akarom elhinni, amit a képernyőn olvasok: „Hawaii partjai mellett lezuhant az 1184-as számú repülőgép. Háromszáz ember eltűnt, feltételezhetően mind életüket vesztették.”

A húgom Hawaiira utazott.

A húgom meghalt.

Térdre ereszkedem a gyerekek előtt, nem vagyok képes megszólalni. Most veszítették el a szüleiket, nekem pedig összetörött a szívem. A húgom volt a legjobb barátom. Ő volt az egyetlen, aki támogatott, hogy nyissam meg a Fátyolt, azt csináljam, amit szeretnék. Mindig mindenben támogatott. És most elment.

Christopher felemeli a fejét, a szeme tele könnyel.

– Meg fogják őket találni – mondja meggyőződéssel.

– Oké – válaszolom. Mind a ketten tudjuk, hogy ez nem igaz, de neki ezt kell mondania most magának. Emlékszem, amikor én voltam tizenöt éves. Senkitől sem fogadtam volna el, hogy nincs igazam.

– Apa nem… – kezdi mondani, de aztán elhallgat, a szája remegni kezd.

Én is sírok már, Morgan megragadja a kezemet.

– Mit fogunk most csinálni?

Egy kibaszott ötletem nincs. Hogyan magyarázzam el a gyerekeknek, hogy lehet ezt túlélni? Én vagyok az utolsó ember a világon, aki alkalmas arra, hogy tanácsot adjon. Londonra nézek. Megérinti a vállamat, másik kezével a némán hulló könnyeit törölgeti.

– Összetartunk – mondja.

Találkozik a tekintetünk, és eszembe jut az az idő, amikor London és én nem voltunk ellenségek. Az az idő, amikor szerettük egymást. Annak ellenére, hogy mind a kettőnknek fájó emlékei vannak, mégsem tudtunk teljesen szakítani. Most, a legmélyebb fájdalomban számíthatunk egymásra.

London mellém térdel. Olyannak tűnik, mint aki a határán van annak, hogy összeomoljon, de nem engedi, hogy ez megtörténjen.

– Felhívtad a szüleimet? – kérdezem.

– Nemsokára itt lesznek.

Összeölelkezünk mind az öten, próbálunk megnyugvást találni egymásban, miközben mindannyian tudjuk, hogy az életünk már sohasem lesz olyan, mint régen volt.