Karinthy Frigyes

Kötéltánc

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-611-6

MOBI ISBN 978-963-453-621-5

TARTALOM

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

I

A pilóta megfordult ülésében és visszanézett. Észak felől, ahonnan a szél fújt, még ott voltak a fekete felhők, az ismerős messzi táj, de most leereszkedtek a láthatárra, mintha elfáradtak volna. Az orgonaszót már nem hallotta. Fáradtságot érzett, de nyugodt volt. Ekkor egy pillanatra eleresztette a kormányrúd fogantyúját – a madár halkan siklott előre, ereszkedni kezdett.

A pilóta most lehajolt. Lábai előtt, kiterítve ott feküdt a fehér selyembe göngyölt test, mint valami selyemgubó, elvékonyodva egyik végén. Óvatosan fejtette le a fejről a selymet: az arc szabaddá vált. Fehér volt és nyugodt a szép vonalú száj: ugyanaz a kifejezés rajta, nyugodt szomorúság, és mintha valamire figyelne. Mert csak a száj figyelt, a szemek csukva voltak – a szép, mély bársonyszemek csukva voltak, és fölöttük kissé kérdőre emelve a szemöldökök vékony és komoly íve. Ilyen volt a falfehér arc – ilyen volt, és a pilóta lehajolt fölébe. Megcsókolta a két csukott szemét – habozott, de a száját már nem merte megcsókolni. Az arc nem mozdult a csókra, tovább figyelt a száj, és a kérdező szemöldök tovább kérdezte némán és komolyan: nos, mi lesz hát? és a közönyös, figyelő száj tovább is ennyit felelt csak: nem értelek.

A pilóta visszagöngyölte selyemgubójába a holttestet, lábai elé eresztette vissza, és megragadta a kormányfogantyút. A madár farka szisszenve lecsapódott, emelkedett a váz, és nekifeszült a szélnek.

Most figyelni kezdett. Határozottan jól érezte magát. Ebben a magasságban igazán jó volt: a felhők nem takartak el semmit, láthatta maga alatt a kígyózva csillogó folyókat, a ferdén elcsapó mezőket, egyre élesebben az utak és ösvények kemény vonalát. És zajt még nem lehetett hallani sehonnan, pedig már mozgott odalent valami, a halódó délután verőfényében, egy-egy fekete pont, kínlódva, a mezőn keresztül. Egy erdő fölött átsuhant a madár árnyéka, keresztülsiklott az úton, és beléveszett valami tó kék ragyogásába.

Igen, határozottan jól érezte magát. Figyelni kezdett, egész felsőtestével kihajolt az ülésből, és lefelé bámult. És apró, ámuló és boldog kiáltások tolakodtak elé a csöndből, abból a szörnyű csöndből, amiről azt hitte már, hogy csak ordítás törhet fel belőle, ha egyszer megszakad. Apró kiáltásokkal üdvözölte az első házat, amit meglátott, valami töltésféle mögött bukkant fel, ahol sínek és hidak kereszteződtek. Kiáltott örömében és csodálkozásában, és észre se vette, hogy fölötte a szürke harang is csodálkozva és hidegen bámult le rá, ugyanolyan hidegen és kérdően és kérlelhetetlenül, mint a hideg, fehér száj és lecsukott szemek, és felvont szemöldökkel ugyanúgy kérdezte: nos, mi az? minek örülsz? nem értelek.

De ő már nem fordult a szürke harang felé, és vissza se fordult immár a fekete felhőgomolyok felé, ahonnan a szél fújt, halkan, csodálkozva nevetni kezdett, csak úgy magában, kihajolt az ülésből, és csukott szájjal, ravaszul, furcsán, befelé nevetett és ez is volt aztán az első hang, ami a fülét megütötte, ez a félszeg, komikus, gyermekes nevetés: mint mikor a párhónapos csecsemő először ad hangot, felébredvén bölcsőjében s rögtön utána maga is meglepetve elhallgat és figyel, hogy honnan jön a hang, figyel és mozgatja a száját s nem tudja, hogy ketten figyelnek, ő, és könnyező, nevető szemekkel az édesanya, ujját szájára téve: „pszt, hallottad? a kicsike nevetett!”

De ő egyedül volt, és a szürke harang feje fölött és mögötte a fekete felhők némák maradtak, és nem örültek ennek a nevetésnek, és lábainál a selyembe göngyölt test hidegen és közönyösen hallgatott. Percre nyitva maradt a szája, aztán vállat vont. Karja megrándult, s megrándította a fogantyút, oldalt billent a madár, a kinyújtott szárnyak vonala mereven elferdült, s szinte karcolta a levegőt, mint valami éles kés, amint hirtelen belehasít. A drótok sivítottak, duzzadt a megfeszült vitorla. És most kanyargó körökben siklani kezdett a madár, ringott és lebegett lefelé, most annyi volt csak, mint egy ablakból kifújt papírszeletke. És a pilóta eleresztette a fogantyút, ölbe tette kezét, és halkan fütyörészni kezdett.

Egymás után bukkantak fel a valóság apró csodái. Mező, keresztül-kasul vonalazva, töltés, vasúti híd. Porfelhő a szekér nyomában. Őrház, mögötte virágos kert. Sziklás domboldal, tetején régi kaszárnya. Aztán házak és utcák – házak és utcák. Messzebb torony és kupola, de ez már szürke ködben: a város. És ez már hang volt: valami halk csilingelés, tompa búgás, egyforma, lüktető zúgás, halkan erősödő. És a házak falát, ami megvilágította, ez már nem a kegyetlen északi fény volt, ama hideg fény, mely összeköti a pólusokat. Behunyta, meg újra kinyitotta a szemét, mikor behunyta, még az a vörös fény volt benne, mely odakint izzott az űrben, betegen és reménytelenül – forrástalan fény, süket és didergő –, de mikor kinyitotta megint, egy ablak csillogó felületén meglátta a mosolygó Napot. Ó, milyen ismerős, boldog, gyermekesen szép és gyöngéd volt így, messziről nézve, a tüzes, sárga golyó, s milyen jó volt elfelejteni ezer mérföldes kitöréseit, a szörnyű lángoszlopokat, amint visszahullanak hánykolódó testére, tüzes gázoknak, fortyogó lávaszuroknak erre a tébolyító tömegére, melynek tátongó repedésein feketén vigyorgott elő a céltalanság és a pokol.

Igen, ez a Nap volt, amott a láthatár felé, lebukóban.

Előbb az egyik kerék ért földet, a másik pörögve hadarta a levegőt, aztán megállt. Az egyik szárny, oldalt billenve, pillanatra füveket súrolt. Aztán állt az egész.

A pilóta kiugrott az ülésből. Körülnézett. A domboldal közelében volt, innen a kaszárnya alját láthatta csak és oldalt a sötét barlangot, amit már a magasban kiszemelt magának.

Éppen csak a sapkáját simította félre, s levette szemüvegét, bedobta az ülésbe. Aztán haladék nélkül megindult a barlang felé. Letaposott homoktorlasz állta el útját: lehajolt, figyelmesen nézte, még föl is emelt belőle egy marékkal. Aztán beljebb került, tapogatózott a falakon. Betekintett, megtalálta, amire számított. Visszafordult, a madárhoz sietett. Ott állt a madár, még pihegett benne a dugattyú egyre csöndesebben. A nagy lendítőkereket leszerelte, szíjat erősített a tengelyre, és a szíj két végét dereka köré kötötte. És nekifeszülve húzni kezdte maga után a madarat, a nehéz kerekek csikorogva szikrát vetettek egy-egy élesebb kavicson. Haja lobogott a szélben, piros lett az erőlködéstől: verítékcsöppek harmatoztak ki homlokán. A barlang szájában furcsa küzdelem indult meg ember és madár közt: messziről ha ki látja, úgy vélte volna, fekete hangya viaskodik elejtett pillangó tetemével, hogy becipelje a föld alá. A szárnyak alá bújt, hol itt emelintett egyet, hol ott fordított rajta, lihegve kapaszkodott a visszaguruló kerekekbe, eltűnt percekre a váz alatt, ilyenkor a madár mintha egyedül erőlködött volna, hogy bejusson.

Végre a hangya győzött: a pillangó felemelkedett a nyílás magasságába, s egy erőteljes rántással eltűnt a napvilágról.

Hátul, a barlang mélye elszűkült, aztán megint kiöblösödött. Ide vontatta terhét a pilóta: a föld alatti csarnok éppen elég széles volt, hogy befogadja. Már odabent volt; a szűkület nyílását kellett még csak elzárni. Homokból és gallyakból készített torlaszt, elfödte az egészet, mint ahogy a darazsak szokták, télire eltett zsákmányukat, a tarka döglegyet befödni, hogy zümmögve szálljanak tovább.

Eltűnt a madár, a pilóta megtörölte homlokát. Kijött a barlangból, körülnézett, és zavartan mosolygott. Végigtapogatta ruháját, csizmáiról leverte a port. Még aggódott... vissza-visszatekintett még pillanatra a barlang fekete odvába... leült egy percre, mint aki őrködni akarna.

Aztán mégis, tétovázva megindult az ismeretlen város felé.